Справа № 308/7972/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        31 липня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Кондора Р.Ю., Мацунича М.В.,
за участі секретаря – Зубашкова М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Андрейчук Олександр Михайлович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 січня 2023 року (суддя Бедьо В.І.) у справі № 308/7972/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Андрейчук О.М., звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Позов мотивований тим, що згідно нотаріально-посвідченого договору позики від 07.08.2017 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в сумі 78820,83 гривень, що є еквівалентом 3050,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом гривні до іноземних валют Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору (07.08.2017) зі строком повернення до 01.11.2017. 
Сторони узгодили повернення позики до 01 (першого) числа кожного місяця (вересня, жовтня, листопада 2017 року) у сумі коштів у гривнях не меншій, ніж грошовий еквівалент суми 1000,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом гривні до іноземних валют Національного банку України, встановленим на момент (день) повернення грошових коштів. 
У пункті 5 договору позики сторони визначили пеню у розмірі 1% від несвоєчасного сплаченої суми за кожен день прострочення.
Оскільки позичальник зобов`язання не виконав, коштів не повернув, позивач зазначав, що заборгованість за договором позики становить 391 150,32 гривень, з яких:
78 820,83 грн – основна сума боргу, 
288 481,20 грн – пеня згідно п. 5 договору за період із 12.03.2019 по 11.03.2020; 
7 106,75 грн – 3% річних за період із 16.06.2018 по 16.06.2021; 
16 741,54 грн – інфляційні втрати за період із 16.06.2018 по 16.06.2021;
У позовній заяві також зазначав, що на підставі Закону України від 30.03.2020 № 540-IX (який набрав чинності 02.04.2020) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Вказував, що кінцевий строк повернення позики настав 01.11.2017, трирічний строк позовної давності мав сплинути 01.11.2020, та оскільки з 02.04.2020 строк позовної давності продовжується на строк дії карантину, позов подано 23.06.2021 з дотриманням строку позовної давності. 
Посилаючись на дані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у загальному розмірі 391 150,32 гривень та судові витрати.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
На це рішення суду подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Андрейчук О.М. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що місцевим судом правильно було встановлено, що право позикодавця ОСОБА_1 було порушене, однак неправильно застосовано норми матеріального права щодо позовної давності. 
Як і у позовній заяві вказує на положення Закону України від 30.03.2020 № 540-IX (який набрав чинності 02.04.2020), яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 - під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин на території України встановлено з 12.03.2020 і такий діяв на момент подання позову у цій справі. Норми щодо продовження під час дії карантину строків загальної і спеціальної позовної давності підлягають застосуванню, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину. Зазначає, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 01.11.2020, а Закон України від 30.03.2020 № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності до спливу такого строку – 02.04.2020, враховуючи встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12.03.2020, тому позов подано 23.06.2021 з дотриманням позовної давності. У зв`язку з цим вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості у сумі 391150,32 грн підлягають задоволенню.
Заслухавши суддю-доповідача, позицію представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачем пропущена загальна позовна давність, оскільки останнім днем звернення до суду у позивача було 01.11.2020, а Законом України від 18.06.2020 № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», на який посилається позивач, строки у зв`язку з установленням карантину були продовжені лише до 06 серпня 2020 року.
Проте таких висновків суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України N 530-IX від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року N 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», на який посилається позивач (набрав чинності 02.04.2020), розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». 
Посилання суду першої інстанції та відповідача на положення Закону України від 18.06.2020 № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» є безпідставними, оскільки цим Законом були внесені зміни до Цивільного процесуального кодексу України, регулювали питання процесуальних строків, в той час як норми, як регулюють позовну давність, містяться у Цивільному кодексі України. 
Карантин на території України встановлено з 12.03.2020, неодноразово продовжувався Кабінетом Міністрів України, був відмінений постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року, а отже діяв на момент подання позову (23.06.2021). 
Як установлено вище, строк повернення грошових коштів за кредитним договором від 07.08.2017 сторонами визначено до 01.11.2017.
Норми щодо продовження під час дії карантину строків загальної і спеціальної позовної давності підлягають застосуванню, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину. 
Враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах загальної позовної давності було 01.11.2020, а Закон України від 30.03.2020 № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02.04.2020, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12.03.2020, строк звернення до суду з даним позовом позивачем не було пропущено. 

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Статтею 1047 ЦК визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно він суми. 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи та визнається сторонами, що 07.08.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Івановою Ю.О., зареєстрований у реєстрі за № 1157, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику грошові кошти в сумі 78 820,83 гривень, що є еквівалентом 3050,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом гривні до іноземних валют Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору (07.08.2017) зі строком повернення до 01.11.2017 (а.с. 5,6).
Пунктом 2 цього договору сторони визначили, що позичальник ОСОБА_2 повинен повернути зазначену суму грошових коштів до 01.11.2017. Цим же пунктом визначений порядок повернення грошових коштів, а саме до 01 (першого) числа кожного з місяців вересня, жовтня, листопада 2017 року позичальник повертає позикодавцю суму коштів у гривнях не меншу, ніж грошовий еквівалент суми 1000,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом гривні до іноземних валют Національного банку України, встановленим на момент (день) повернення грошових коштів.
Позичальник взяті на себе зобов`язання не виконав і грошові кошти позикодавцю не повернув.
У зв`язку з цим позивач, враховуючи принцип диспозитивності, визначив заборгованість відповідачеві у розмірі 391150,32 гривень, з яких: 78 820,83 грн – основна сума боргу, а також, визначені в межах строків позовної давності, пеня згідно п. 5 договору за період із 12.03.2019 по 11.03.2020 (рік до встановлення карантину) в сумі 288481,20 грн, 7106,75 грн – 3% річних за період із 16.06.2018 по 16.06.2021, та 16741,54 грн – інфляційні втрати за період із 16.06.2018 по 16.06.2021.
Судова колегія, встановивши відсутність доказів щодо повернення відповідачем основної суми боргу, вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості з відповідача в розмірі 78 820,83 грн підлягає до задоволення.

Стосовно позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті – гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
Аналогічні висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц. Таких висновків також дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18.  
У справі, що розглядається, позикодавець, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, з урахуванням меж позовних вимог, заборгованість за позикою, вираженою в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, визначив у пред`явленому ним позові у національній валюті – гривні.
Вирішення судом спору та ухвалення рішення про стягнення заборгованості в гривнях (за позикою наданою в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті) – не змінює підстав виникнення і природи відповідного боргу: виникнення його за договором позики в іноземній валюті.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають.
Позивач просив стягнути з відповідача за прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, три проценти річних від простроченої суми, провівши нарахування таких коштів за три роки перед зверненням до суду і визначивши період з 16.06.2018 по 16.06.2021 (1097 днів). Проте нарахування трьох процентів річних за три роки слід проводити з 17.06.2018. Таким чином, період прострочення грошового зобов`язання становить строк 1096 днів, а отже, виходячи з простроченої суми 78820,83 грн,, враховуючи, що у 2020 році було 366 днів, 3 % річних за період з 17.06.2018 по 16.06.2021 становить 7093,87 грн, які також слід стягнути з відповідача (період із 17.06.2018 до 31.12.2019 становить 563 дні; 78 820,83 x 3 % x 563 : 365 : 100 = 3647,35 грн; період із 01.01.2020 до 31.12.2020 становить 366 днів; 78 820,83 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 2364,62 грн; період із 01.01.2021 до 16.06.2021 становить 167 днів; 78 820,83 x 3 % x 167 : 365 : 100 = 1081,90 грн; 3647,35 + 2364,62 + 1081,90 = 7093,87). 

Стосовно позовної вимоги про стягнення пені.
У пункті 5 договору позики сторони визначили пеню у розмірі 1% від несвоєчасного сплаченої суми за кожен день прострочення.
Позивач нарахував пеню у розмірі 288 481,20 грн, посилаючись на те, що вона ним нарахована за період із 12.03.2019 по 11.03.2020 – до встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19. 
До пені, передбаченої підпунктом 5 договору позики застосовується скорочена позовна давність в один рік, встановлена пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України. 
За правилами пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.
При цьому Законом України N 691-IX від 16 червня 2020 року «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 15, відповідно до якого у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).
У відзиві на позовну заяву заявлено про застосування позовної давності (а. с. 33-38).
Встановивши, що кінцевий строк зобов`язання у договорі позики сторонами було визначено до 01.11.2017, тому річний строк спеціальної позовної давності сплинув 02.11.2018 (тобто до встановлення карантину (із 12.03.2020) та до набрання чинності 02.04.2020 Законом України від 30.03.2020 № 540-IX), а отже у задоволенні вимоги про стягнення пені слід відмовити.
Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через неправильне застосування норм матеріального права, слід скасувати з підстав, передбачених п.4 ст. 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позов ОСОБА_1 – стягнути на його користь з відповідача 78820,83 грн. - заборгованість за договором позики від 07 серпня 2017 року, та 7093,87 грн. - 3% річних за період із 17.06.2018 по 16.06.2021, а всього 85914,70 грн. 
Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позовної заяви ОСОБА_1 було сплачено 3911,50 грн (а.с. 12); за подання апеляційної скарги - 5984,60 грн (а.с.70). Виходячи з того, що позов підлягає задоволенню на 22 %, тому з відповідача на користь позивача у відшкодування сплаченого судового збору слід стягнути 2177,14 грн., з яких: 860,53 грн. – у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та 1316,61 грн – у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 -384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Андрейчук Олександр Михайлович – задовольнити частково.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 січня 2023 року – скасувати та ухвалити нове рішення. 
Позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 85914 (вісімдесят п`ять тисяч дев`ятсот чотирнадцять) гривень 70 коп., з яких 78 820 (сімдесят вісім тисяч вісімсот двадцять) гривень 83 коп. - заборгованість за договором позики від 07 серпня 2017 року, та 7093 (сім тисяч дев`яносто три) гривні 87 коп – 3% річних за період із 17.06.2018 по 16.06.2021. 
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2177,14 грн. у відшкодування сплаченого судового збору, з яких: 860,53 грн. – у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та 1316,61 грн – у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 03 серпня 2023 року.

Головуюча:                                      

Судді: