ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 серпня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 185/8079/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
          розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
          на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.07.2023 року (головуючий суддя Головін В.О.)
          в адміністративній справі №185/8079/23  за позовом   ОСОБА_1  до відповідача Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання рішення протиправним, скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка,   ОСОБА_1 , звернулася 15.06.2023 до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору:  Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 20.05.2023 року №13 про примусове повернення до країни походження ОСОБА_1 . 
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що є громадянкою рф. Починаючи з 1985 року перебуває у шлюбі з громадянином України, має від спільного з ним життя двох дітей, які є також громадянами України. Має у приватній власності квартиру у м. Павлограді, яка є її постійним місцем проживання, іншого житла на території рф або іншої держави вона не має. Проживає на території України починаючи з 1997 року. Зв`язків з рф не має. Активно підтримує Україну. Вважає рішення відповідача №13 від 20.05.2023 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства протиправним. 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.07.2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що чинним законодавством не передбачено виключень (в тому числі, у зв`язку з наявністю родинних відносин) із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, що звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VІ.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачкою подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Вказує, що позивачка вважається такою, що має дозвіл на імміграцію в Україну, а отже і право на постійне проживання в Україні. Зазначає, що рішень про скасування дозволу на імміграцію відносно позивачки уповноважені органи державної влади не приймали, відтак оскаржуване рішення відповідача про примусове повернення позивачки  є передчасним.
Також позвачка просить роглянути справу за її відсутності.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 20.05.2023 року Павлоградським відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області  прийнято рішення №13 про примусове повернення до країни походження ОСОБА_1 .
Позивачка вважає таке рішення відповідача протиправним.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI, норми постанови КМУ «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» від 21.10.2022 №1202.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст.26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно вимог пункту 2 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Відповідно до діючого законодавства України, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. №3773-VІ.
Положеннями частини 1 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VІ, встановлено що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.
Також, статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VІ визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
В силу ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VІ, іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Водночас імміграція в Україну та постійне проживання на території України мають відбуватися у відповідності до норм, що встановлені законодавством України. 
Так, відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. 
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 
1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України;
2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України;
3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США;
4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;
5) особи, які раніше перебували в громадянстві України;
6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти;
8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми;
9) особи, які прослужили у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту, Національній гвардії України три і більше років;
10) особи, які служили у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України (незалежно від строку військової служби) і були визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби.
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:
1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;
2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;
3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;
4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;
5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України;
6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.
Також, відповідно до п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну:
іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.
Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.
При цьому, згідно частини 1 статті 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-УІ, реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.
Положеннями частини 3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773VІ, передбачено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Виключний перелік підстав для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначений в статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Частиною 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773VІ передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Також, пунктом 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VІ передбачено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Крім того, положеннями частини 1 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VІ, передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Слід врахувати, що в силу частини 5 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VІ, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Матеріалами справи підтверджується, що Громадянка рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибула на територію України у 1997 році з метою постійного проживання, за паспортним документом колишнього СРСР зразка 1974 року НОМЕР_1 виданому 15.07.1985 року ВВС Миколаївського на Амурі міськвиконкому, до чоловіка, громадянина України, ОСОБА_2 , з яким перебуває у шлюбі з 1985 року.
До 2014 року позивачка мешкала в Україні маючи на руках лише недійсний паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року. 
25.09.2014 року у Г/К росії, (Харків) позивачка отримала національний паспортний документ громадянки рф 51№ НОМЕР_2 терміном дії до 25.09.2019 року.
15.02.2021 року у Г/К росії, (Харків) позивачка отримала національний паспортний документ громадянки рф 51№ НОМЕР_3 терміном дії до 15.02.2026 року.
Отже позивачка в 2014 та в 2021 році визначилася зі своїм громадянством, та обрала громадянство рф. 
На час прибуття позивача в Україну (1997 рік) правовий статус іноземців визначався Законом України «Про правовий статус іноземців» №3929-XII від 04.02.1994 року.
Так, відповідно до ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців» №3929 - XII від 04.02.1994 року (що діяв станом на 1997рік), іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.
Іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він:
- має в Україні законне джерело існування;
- перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України;
- перебуває на утриманні громадянина України
- має на своєму утриманні громадянина України;
- в інших, передбачених законом випадках.
Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.
Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України про імміграцію.
Іноземці, які перебувають в Україні на іншій законній підставі, вважаються такими, що тимчасово перебувають в Україні. Вони зобов`язані в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, зареєструвати свої національні паспорти або документи, які їх замінюють, і виїхати з України після закінчення відповідного терміну перебування.
В зв`язку з тим, що Закон України «Про імміграцію», було прийнято лише 07.06.2001 року, документування іноземців відбувалось на підставі Закону України «Про правовий статус іноземців» №3929-XII.
Відповідно до наявного у позивачки паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року, 27.03.1997 року вона була знята з реєстраційного обліку з рф, м. Хабаровська. 
У 1997 році позивачка придбала квартиру у м. Павлограді та звернулась за отриманням прописки.
03.03.1998 року до паспортного документу (колишнього СРСР) позивачки був внесений відповідний штамп «прописаний» за адресою розташування її квартири.
З врахуванням законодавства колишнього СРСР на той час, іноземці та особи без громадянства могли отримати прописку лише після отримання дозволу на постійне проживання, штампи прописки вносилися до посвідки на постійне проживання іноземців та осіб без громадянства.
Іноземці, які перебували в країнах колишнього СРСР з метою навчання чи роботи реєструвалися за національними паспортами на період навчання чи роботи.
В зв`язку з тим, що позивачка не мала посвідки на постійне проживання, зазначений штамп «прописаний» у паспорті колишнього СРСР позивачки було анульовано: на штампі «прописаний» навскоси здійснено запис: «аннулировано», та напис скріплено гербовою печаткою « 04-42» МВС - державного органу, до владних повноважень якого на той час було віднесено ведення прописки - виписки громадян.
Надати відповідні документи, що підтвердять процедуру проведення ануляції штампа прописки у паспортному документі (колишнього СРСР) позивачки (копії службового розслідування, висновку тощо), - на теперішній час неможливо.
Враховуючі терміни зберігання службової документації, вони знищені за давністю, після закінчення термінів зберігання. 
Крім того, Державна міграційна служба України була створена лише у 2010 році та не існує фізичної можливості мати доступ до таких документів.
Проведення службового розслідування та складання за його результатами висновку є виключною формою реалізації повноважень державного органу у відповідній сфері, а тому не можуть ставитися під сумнів.
Відповідно до обліків ВОМІРМП УПГПРЕ ГУ ДМС у Дніпропетровській області, станом на 29.06.2023 року позивачка не значиться зареєстрованою або знятою з реєстрації, що підтверджує той факт, що позивачка не має реєстрації місця проживання на території України, що могла б підтвердити факт наявності дозволу на імміграцію та слугувати підставою для документування позивачки посвідкою на постійне проживання.
Відповідно до п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 р., вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну ...іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.
Тобто, для документування іноземця посвідкою, на підставі Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", у нього повинен бути у наявності паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року та відмітка у ньому про «прописку» до 2001 року.
Натомість позивачка на сьогоднішній день має національний паспортний документ громадянки рф 51№ НОМЕР_3 терміном дії до 15.02.2026 року. 
Відповідно до наявних даних у паспорті колишнього СРСР позивачки, анульований штамп «прописаний» у 1999 році було замінено на штамп тимчасової реєстрації «№ 04-42 Павлоградського МВВС УМВС України в Дніпропетровській області» (яка на той час застосовувалась при тимчасовій реєстрації іноземців).
Отже, вже в 1999 році було змінено статус постійного проживання позивачки на тимчасове перебування, відповідно якому, вона була зобов`язана продовжувати термін свого перебування в Україні, надаючи для цього відповідні документи (на підставі існуючого на той час законодавства).
Згідно даних паспорта колишнього СРСР (зразка 1974 року) позивачки, вона, як іноземка, була тимчасово зареєстрована з 14.06.1999 року до 27.11.1999 року, згодом тимчасова реєстрація позивачці продовжувалась. 
Матеріалами справи підтверджується, що останній раз позивачка була зареєстрована до 14.01.2004 року.
Інших даних щодо реєстрації позивачки матеріали справи не містять.
Тобто, з 15.01.2004 року позивачка перебуває в Україні з порушенням міграційного законодавства.
Також матеріалами справи підтверджується, що позивачка ні після отримання у 2014 році національного паспортного документу країни своєї громадянської належності – рф, ні після отримання у 2021 році чергового паспортного документу, - не звернулась в Україні до відповідних органів для узаконення свого знаходження в Україні.
Також матеріали справи не містять підтверджень, що позивачка зверталася з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Аналіз зазначених обставин дає підстави для висновку, що позивачка, після закінчення визначеного законодавством дозволеного строку тимчасового проживання на території України (до 14.01.2004 року), ухилилась від виїзду з України, перейшла на нелегальне становище, чим порушила правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, а саме вимоги частини 14 статті 4, частини 3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що факт порушення позивачкою правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні (а саме: проживання без документів на проживання в Україні та ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування), зафіксовано Павлоградським відділом в протоколі про адміністративне правопорушення від 20.05.2023 серії ПР МДН номер 005155.
При цьому, за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення, за вчинення якого передбачена відповідальність згідно частини 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 20.05.2023 року Павлоградським відділом відносно Позивача винесено постанову серії ПН МДН номер 005145 про накладення адміністративного стягнення у вигляді мінімального розміру штрафу - 1700грн., який позивачкою сплачено 23.05.2023 року, що свідчить про визнання позивачкою порушення міграційного законодавства та згодою з Постановою про накладання адміністративного стягнення.
Оскільки у позивачки відсутні підстави для законного перебування на території Україні, то відповідачем, з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та в зв`язку з порушенням позивачкою законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, керуючись положеннями статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», 20.05.2023 Павлоградським відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області відносно позивачки прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. Вказаним рішенням відповідач зобов`язав позивачку покинути територію України у термін до 19.06.2023 року.
При цьому, заборона щодо подальшого в`їзду в Україну позивачці не застосовувалася.
Один із примірників рішення Павлоградського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 20.05.2023 видано Позивачу.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що викладені обставини, в тому числі, факт порушення позивачкою правил перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні, не заперечуються позивачкою.
Зокрема позивачка в поясненні, крім іншого зазначає «...я визнаю, що незаконно перебуваю на території України. Дуже давно це знаю...». Також у поясненні позивачка зазначає, що останній раз вона зверталась до міграційної служби у 2015 році.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішення відповідача про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 20.05.2023 року № 13, яке прийнято відносно громадянки росії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є законним та обґрунтованим рішенням компетентного суб`єкта владних повноважень.
Водночас, позивачка у своєму позові зазначає, що має реальні побоювання щодо своєї безпеки у разі повернення до країни громадянства, оскільки відкрито засуджує агресію рф проти України, у соцмережах відверто демонструє свою антиросійську позицію.
З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в рішенні №13 Павлоградського відділу про примусове повернення позивачки до країни походження або третьої країни, що прийняте 20.05.2023 відносно позивачки, не конкретизовано куди саме вирішено повернути позивачку - чи до країни походження чи до третьої країни. 
Отже позивачка має право вибору.
Відповідно до чинного законодавства України, рішення про примусове повернення приймається без зобов`язання позивачки повертатись саме до країни походження або країни громадянської належності. 
Як наслідок, позивачці надається право вибору, т.т. вона може виїхати до будь якої країни.
При цьому, оскільки рішення від 20.05.2023 року №13 прийнято без заборони в`їзду в Україну, то позивачка має право повернутись на територію України після виконання необхідних законодавчих формальностей щодо законності перебування в Україні.
Слід зазначити, що рішення про примусове повернення дає змогу іноземцям самостійно полишити територію України, не отримавши при цьому заборону в`їзду, також вони мають право самостійно обирати в яку країну виїхати.
Позивачка зазначає, що визначені в рішенні відповідача від 20.05.2023 року №13 підстави для примусового повернення позивачки не мають конкретики.
З цього приводу слід зазначити наступне.
В рішенні від 20.05.2023 року №13 Павлоградського відділу про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивачки чітко зазначено: 
«... по закінченню відповідного терміну перебування в Україні до органів та підрозділів Державної міграційної служби України з клопотанням щодо продовження строку перебування в Україні ОСОБА_1 не звернулась, від виїзду ухилилась, перебуває на нелегальному становищі. Таким чином, встановлено, що ОСОБА_1 порушила законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України. 
Держава Україна має певну свободу розсуду (дискрецію) у прийнятті рішень про примусове повернення до країни походження, у разі відповідності такого рішення вимогам законодавства України та відсутності обмежень, передбачених міжнародними актами. 
ОСОБА_1 не реалізувала своє право на продовження строку тимчасового перебування на території України, не вжила заходів щодо продовження строку його перебування на території України, перевищила дозволений термін перебування на території України, чим порушила вимоги міграційного законодавства.
Починаючи з 15.01.2004 року ОСОБА_1 перебуває в Україні з порушенням міграційного законодавства.
Позивач, ні після отримання у 2014 році національного паспортного документу країни своєї громадянської належності - рф, ні після отримання у 2021 році чергового свого паспортного документу, - не звернулась до відповідних органів для узаконення свого знаходження в Україні. Доказів, що це б заперечувало - ОСОБА_1  не надала.
Підставою прийняття рішення про примусове повернення ОСОБА_1   слугував саме факт проживання ОСОБА_1 без відповідних документів, що дають право на проживання на території України. ОСОБА_1  фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. 
Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини 1 статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ОСОБА_1 не надано. 
Також, відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_1  підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що чинним законодавством України не передбачено виключень (в тому числі, у зв`язку з наявністю родинних відносин і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства) із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, що звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VІ.
Такі правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 №522/14416/18, від 23.01.2020 № 343/2242/16, від 10.10.2019 №2340/2910/18 та від 12.08.2020 №755/14023/17. 
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.              
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції матеріали справи дають підстави для висновку, шо позивачкою не доведені обставини, на яких ґрунтуються її позовні вимоги.
При цьому, відповідачем доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог, доведено правомірність дій/рішень відповідача як суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи позивачки. 
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Виходячи з результатів апеляційного перегляду не підлягають розподілу витрати у справі.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.07.2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 10.08.2023 та касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 10.08.2023.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова