Дата документу 05.09.2023 Справа № 336/1345/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
Справа № 22-ц/807/1602/23                                Головуючий у 1-й інстанції: Щаслива О.В,
Є.У.№ 336/1345/21                                               Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізькій апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуюча: Кочеткової І.В., 
суддів: Дашковська А.В.,
Кримської О.М.,
секретар Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно в порядку спадкування,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2023 року,
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2021 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частки в праві спільної власності на нерухоме майно.
В заяві зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 сталася смерть чоловіка та батька позивачів ОСОБА_5 , якому належало на праві власності 43/100 часток будинку АДРЕСА_1 . У встановлений законом шестимісячний строк вони прийняли спадщину, подавши відповідну заяву до П`ятої запорізької державної нотаріальної контори. Відповідачки, які доводяться доньками померлому ОСОБА_5 та, як і позивачки, є його спадкоємцями за законом першої черги, у 2005 році звернулись до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із позовом про визнання за кожною з них права власності на 43/400 частини вказаної нерухомості. Рішенням суду від 15.12.2005, яке набрало законної сили, позов був задоволений та за кожною з відповідачок помилково визнано право власності на 43/100 частки спадкодавцю будинку, що у сукупності становить вдвічі більшу частку в праві спільної власності, ніж належала померлому ОСОБА_5 . Означені обставини зашкодили державній реєстрації відповідачками права власності на визначені рішенням суду частки в праві спільної часткової власності. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.04.2013, яку скасовано ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23.11.2017, задоволено заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виправлення описки в судовому рішенні та змінено посилання в рішенні на визнання за кожною з відповідачок права власності на 43/100 частки будинку посиланням про визнання за кожною з них права власності на 43/200 частки спірної нерухомості. Внаслідок повторного розгляду заяви про виправлення помилки в судовому рішенні ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.02.2018, яка набула законної сили, виправлено помилки в рішенні суду від 15.12.2005 в частині посилання на розмір успадкованих відповідачками часток, який змінено з 43/100 на 43/400 частки. Позивачі, які вправі претендувати на спадкування належного спадкодавцеві майна в тому ж самому розмірі, а саме: по 43/400 частки спадкової нерухомості, звернувшись до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину, отримали постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно. Надати цей документ позивачки не можуть, оскільки він перебуває у відповідачок. 
У зв`язку з викладеним позивачки просили про визнання за кожною з них права власності 43/400 частки будинку АДРЕСА_1 як за спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 .
Рішенням Шевченкывського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2023 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за кожною право власності на 43/400 часток житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 908 грн. судового збору.
Судове рішення мотивовано тим, що сторони по справі є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 , у передбачений законом шестимісячний строк прийняли спадщину, їх частини у спадковому майні є рівними. Позивачки у позасудовому порядку не можуть оформити свої спадкові права через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно. Надати цей документ позивачки не можуть, оскільки він перебуває у відповідачок. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просили скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що на думку апелянтів, суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про відсутність підстав у застосування строків позовної давності. Будучі обізнаними з 2005 року про порушення свого права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не звернулись до суду із вказаним позовом в трирічний строк, а на станом на момент звернення до суду із вказаним позовом, строк позовної давності сплив.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Вельможко О.О. зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Вказані доводи не спростовують правильних висновків суду, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 сталася смерть чоловіка та батька позивачів ОСОБА_5 , якому належало право власності на 43/100 часки будинку АДРЕСА_1 (а. с. 11, 12). 
У встановлений законом шестимісячний строк, а саме: 25 грудня 2003 року, дружина померлого ОСОБА_1 від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - подала заяву про прийняття спадщини до П`ятої запорізької державної нотаріальної контори (а. с. 50). 
Відповідачки, які доводяться доньками померлому ОСОБА_5 , також звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини 24 жовтня 2003 року (а. с. 46, зворотний бік). 
З матеріалів спадкової справи видно, що свідоцтва про право на спадщину сторони не отримали.
За результатами звернення позивачів до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину, нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність державної реєстрації права власності на спадкове майно за ОСОБА_5 (а. с. 67-70).
На підставі рішення Шевченківського районного суду від 15.12.2005, яке набрало законної сили, за кожною з відповідачок визнано право власності на 43/100 частки будинку АДРЕСА_1 (а. с. 22). 
Ухвалою Шевченківського районного суду від 11.04.2013, яку скасовано ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23.11.2017, задоволено заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виправлення описки в судовому рішенні та змінено посилання в рішенні на визнання за кожною з відповідачок права власності на 43/100 частки будинку посиланням про визнання за кожною з них права власності на 43/200 частки спірної нерухомості (а. с. 23-25). 
Під час нового розгляду заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виправлення описки в судовому рішенні ухвалою суду першої інстанції від 20.02.2018 в рішенні суду від 15.12.2005 виправлено посилання на визнання за відповідачками по 43/100 частки будинку на посилання про визнання за кожною з них права власності на 43/400 частки означеного житла. Вказана ухвала набрала чинності (а. с. 26).
Таким чином, судовим рішенням, яке набуло сили закону, визначено розмір часток відповідачок в спадковому майні, який дорівнює 43/400 частинам будинку АДРЕСА_1 .
За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що неможливість отримання позивачками свідоцтва про право на спадщину зумовлена відмовою нотаріуса у вчиненні вказаної нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючого документу на будинок, що обґрунтовує їх звернення до суду за захистом порушеного права.
Про порушення свого права, тобто про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом вони дізналися після отримання копії постанов державного нотаріуса П`ятої запорізької державної нотаріальної контори, яке (отримання) сталося не раніше ніж винесення вказаних постанов, тобто не раніше 13 листопада 2019 року. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та відхиляє аргументи, викладені в апеляційній скарзі з огляду на таке.
Відповідно до положень статті 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), в тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (частина перша статті 529 ЦК Української РСР).
Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Згідно зі статтею 560 ЦК Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).
Відповідно до частин першої, другої статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.
Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Незважаючи на те, що документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з часу відкриття спадщини.
Аналогічні положення щодо спадкування визначені і чинним ЦК України. 
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Як встановлено судом першої інстанції, спадкодавець ОСОБА_5 був власником 43/100 часток будинку АДРЕСА_1 . 
Спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину, є сторони у справі, а отже розмір часток кожної із спадкоємців першої черги за законом становить по частці від спадкового майна, що становить 43/400 частки спірного будинку (43/100 : 4). 
Між тим свідоцтва про право на спадщину позивачки не отримали через відмову нотаріуса вчинити означену нотаріальну дію, втілену у постановах від 13.11.2019 року (а. с. 67-70).
Відсутність інформації про державну реєстрацію спадкового майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно унеможливила отримання позивачками свідоцтва про право на спадщину. 
За роз`ясненнями п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Таким чином, відмова нотаріуса не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини, а його право в такому випадку підлягає судовому захисту.
Установивши, що ОСОБА_5 належало право власності на 43/100 частки спірного будинку на підставі свідоцтва на право власності на жилий будинок № 959 від 30.04.1998 (а. с. 12), суд першої інстанції обґрунтовано визнав за його спадкоємцями за законом, які здійснили право на спадкування, право власності на частки в праві спільної часткової власності на об`єкт нерухомості в розмірі, обчисленому з урахуванням кількості спадкоємців.
Оскільки порушене право підлягає захисту за умови дотримання давності звернення до суду або визнання поважними причини пропущення позовної давності у випадку її пропуску, якщо про застосування давності стороною зроблено заяву до винесення судового рішення, суд, розв`язуючи відповідну заяву представника відповідачок, виходить з такого. 
Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів вважає їх такими, що не відповідають дійсності та помилковими.
Так, згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне пред`явлення позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Як вже було зазначено, позивачки прийняли спадщину, проте не отримали свідоцтва про право на спадщину, відсутність якого в силу ч. 3 ст. 1296 ЦК України не позбавляє їх права на спадщину.
Неможливість отримання позивачками свідоцтва про право на спадщину зумовлена відмовою нотаріуса у вчиненні вказаної нотаріальної дії, що обґрунтовує їх звернення до суду за захистом порушеного права.
Про порушення свого права, тобто про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дізналися по мірі отримання копії постанов державного нотаріуса П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, яке (отримання) сталося не раніше ніж винесення вказаних постанов, тобто не раніше 13 листопада 2019 року. 
А дізнавшись про порушення свого права не раніше ніж 13 листопада 2019 року, позивачки протягом встановленого законом трирічного строку, а саме 22 лютого 2021 року, звернулись до суду з позовом на захист свого права, а це означає, що строк позовної давності ними не пропущений.
Апеляційний суд приходить до висновку, що викладені в оскаржуваному рішенні висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, а апеляційна скарга є безпідставною, оскільки доводи, викладені в ній, вже були предметом розгляду в суді першої інстанції, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволенню, а оскаржуване рішення без змін.
Доводи апеляційної скарги про те, що фактично спір між спадкоємцями виник ще у 2005 році, а отже і початок перебігу строку позовної давності розпочався ще у 2005 році, є неспроможними.
Як видно із тексту судового рішення від 15 грудня 2005 року, яким за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнавалося право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до участі у розгляді справи не залучалися. У позовних вимогах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили про визнання права на спадщину на належні їм 43/400 частки у спадковому майні. Отже спору щодо інших часток спадкового майна, які належать позивачкам у справі у 2005 році між сторонами не було.
Крім того, ні положеннями ЦК УРСР 1963 року, ні чинним ЦК України не визначені граничні строки для оформлення спадкоємцями своїх спадкових прав. 
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця, який її прийняв, права на спадщину, адже і за положенням ст.548 ЦК УРСР , і за положенням ст.1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про пропуск позивачками строків позовної давності є неспроможними і такими, що ґрунтуються на неправильному тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють спадкові відносини.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстави для його скасування доводи апеляційної скарги не містять.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 30 березня 2023 рокув цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст судового рішення складено 06 вересня 2023 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова
Судді: А.В. Дашковська
О.М. Кримська