Постанова
     Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 757/23278/21-ц	 	
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/11361/2023	
Головуючий у суді першої інстанції І.В. Литвинова	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач  	
16 серпня 2023 року                                                                                                      місто Київ
                                   Справа № 757/23278/21
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
 
головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Рудик О. Л.
 
сторони
 
позивач                    ОСОБА_1 
відповідач                Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Рублею Олександром Сергійовичем ,на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Литвинової І. В., в приміщенні Печерського районного суду м.Києва, повне рішення складено 01.05.2023,
 
у с т а н о в и в :
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів.
В обгрунтвання позову зазначив, що між ним та відповідачем були укладені договори банківського вкладу: №SAMDN01000715098051 від 23 березня 2011 року, № SAMDN0100722431074 від 26 грудня 2011 року, № SAMDN25000722801356 від 12 січня 2012 року, за умовами яких ним було внесено до банку як депозит грошові кошти.  Також  відкриті рахунки за якими були випущені платіжні картки: НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року та постановою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 605 087,67 дол. США - суми вкладу, 27 054,87 доларів США - відсотків та 1 479 072,54 грн - три відсотки річних від простроченої суми за договором за договором № SAMDN0100722431074 від 26 грудня 2011 року; 100 042,45 дол. США - суми вкладу, 17 884,92 дол. США - відсотків та 244 439,38 грн - три відсотки річних від простроченої суми за договором № SAMDN25000722801356 від 12 січня 2012 року; 262 588,96 дол. США - вкладу, 11 740,91 дол. США - відсотків та 641 871,36 грн за договором № SAMDN01000715098051 від 23 березня 2011 року; 18 036,19 дол. США за рахунком НОМЕР_1 до якого випущено платіжну картку; 2 900,79 грн за рахунком НОМЕР_2 до якого випущено платіжну картку. Вказане судове рішення відповідач не виконував, посилаючись на свою фінансову неспроможність та існування певного порядку черговості щодо виконання судових рішень. Тому позивач вважає, що має право на стягнення пені, передбаченою частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», 3 % річних та інфляційних втрат, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а також право на стягнення процентів за користування депозитними коштами за період від набрання законної сили до фактичного виконання рішення суду.
З урахуванням зазначеного позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 22 446 014, 90 доларів США, з яких: 62 467,17 дол. США - 3% річних, 22 383 342,30 дол. США - 3 % пені на підставі частини п`ятої ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»; 205, 04 дол. США - відсотки за депозитним договором, а також  2 167, 81 грн: 1 418, 27 грн - інфляційних втрат, 749, 54 грн - 3 % річних. Судові витрати понесені позивачем у зв`язку з подачею цього позову у розмірі 5 000, 00 дол. США просив покласти на відповідача.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника Рублю О. С. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про початок прострочення банком зобов`язання з повернення грошових коштів, вказавши що таким початком є дата набрання рішенням суду першої інстанції законної сили -18.06.2019. Суд не встановив, що період за який повинно бути проведено нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат (ч. 2. ст. 625 ЦК України) становить з 08.10.2014 по 06.04.2021.
Апелянт звернув увагу, що 3% річних за частину вказаного періоду просточення було стягнуто з відповідача рішенням суду у справі №754/12901/15 до 25.09.2018, а тому період прострочення за який ще не нараховувалися 3% річних становить з 26.09.2018 до 06.04.2021.
Також зазначив, що суд першої інстанції помилково вважав, що між сторонами припинили існувати споживчі правовідносини, невірно застосувавши до даних правовідносин правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду, та безпідставно відмовив у задоволенні вимог позивача про стягнення пені на підставі ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та процентів за депозитами за ставкою вкладу на вимогу згідно ч. 2 ст. 1070 ЦК України. 
Вказав, що суд у порушення вимог закону не застосував до даних правовідносин положення ч. 2 ст 625 ЦК України, що підлягали застосуванню з огляду на наявність у відповідача перед позивачем факту простроченого виконання грошового зобов`язання із повернення суми вклада за період з 18.06.2019 по 06.04.2021.
Представник позивача ОСОБА_1  - адвокат Рубля О. С. у судовому засіданні суду апеляційної  інстанції підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ КБ «Приватбанк» - Гайдамащук О. В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване. 
Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, постановою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі №754/12901/15 залишено без змін рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року.
Так, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року, ухваленим у справі № 754/12901/15, частково задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 605 087,67 дол. США - суми вкладу, 27 054,87 доларів США - відсотків та 1 479 072,54 грн - три відсотки річних від простроченої суми за договором за договором № SAMDN0100722431074 від 26 грудня 2011 року; 100 042,45 дол. США - суми вкладу, 1 7884,92 дол. США - відсотків та 244 439,38 грн - три відсотки річних від простроченої суми за договором № SAMDN25000722801356 від 12 січня 2012 року; 262 588,96 дол. США - вкладу, 11 740,91 дол. США - відсотків та 641 871,36 грн за договором № SAMDN01000715098051 від 23 березня 2011 року; 18 036,19 дол. США за рахунком НОМЕР_1 до якого випущено платіжну картку; 2 900,79 грн за рахунком НОМЕР_2 до якого випущено платіжну картку; 8 928,00 грн - вартості експертизи. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У справі №754/12901/15 суди встановили, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено наступні договори банківського вкладу: договір № SAMDN01000715098051 від 23 березня 2011 року, за умовами якого внесено як депозит на відповідний рахунок 46 800,00 доларів США згідно з квитанцією № 282240856 від 23 березня 2011 року; договір № SAMDN0100722431074 від 26 грудня 2011 року, за умовами якого внесено як депозит на відповідний рахунок 50 000,00 доларів США згідно з квитанцією №339643010 від 26 грудня 2011 року; договір № SAMDN25000722801356 від 12 січня 2012 року, за умовами якого внесено як депозит на відповідний рахунок 49 999,99 доларів США згідно з квитанцією №34189980 від 12 січня 2012 року.
Суди встановили, що позивач вперше звернувся до банку з вимогою про повернення депозитів 16 серпня 2014 року, яка 06 жовтня 2014 року надійшла до АТ КБ «ПриватБанк».
04 липня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва видав виконавчий лист про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сум грошових коштів присуджених рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року, ухваленим у справі № 754/12901/15.
Відповідно до листа Департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України №4545/15467-33-21/20.1 від 29 квітня 2021 року стягувачу відповідно на виконання рішення суду перераховано кошти, згідно з платіжним дорученням № 3867 від 10 березня 2021 року у сумі 2 377 212, 07 грн, платіжним дорученням в іноземній валюті № 23 від 17 березня 2021 року - 1 035 351, 12 дол. США, платіжним дорученням в іноземній валюті № 28 від 06 квітня 2021 року - 7 084, 85 дол. США.
06 квітня 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі №754/12901/15-ц від 26 лютого 2019 року виконано у повному обсязі, грошові кошти надійшли на рахунок ОСОБА_1 
23 квітня 2021 року постановою державного виконавця, на підставі пункту 9 частини першої ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», закінчено виконавче провадження № 64371211 з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі №754/12901/15-ц від 26 лютого 2019 року згідно з виконавчим листом.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 , посилаючись на невиконання відповідачем судового рішення, що набрало законної сили, з підстав фінансової неспроможності та існування певного порядку черговості щодо виконання рішень, вважав, що має право на стягнення пені, передбаченою частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», 3 % річних та інфляційних втрат, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а також право на стягнення процентів за користування депозитними коштами за період від набрання законної сили судовим рішенням до фактичного його виконання. 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, оскільки рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача суми депозитних вкладів та, відповідно частина п`ята статті 10 Закону «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини з моменту набрання указаним рішенням суду законної сили. При цьому суд визнав необґрунтованими вимоги щодо нарахування 3 % річних й інфляційних втрат згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України  з 26 лютого 2019 року по 06 квітня 2021 року. Також суд вважав необґрунтованим позов у частині вимоги позивача про стягнення суми 3 % річних, розрахованої від вартості судової економічної експертизи у розмірі 8 928, 00 грн, проведеної у межах справи №754/12901/15-ц за ухвалою суду від 31 березня 2017 року, що належить до витрат, понесених стороною під час розгляду вказаної справи.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами з огляду на таке.
Так, згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Згідно з частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові кошти вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові кошти - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати процентів на неї, а в банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).
Відповідно до статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
Згідно зі статтею 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).
Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.
У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участю споживача.
Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Таким чином, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.
За змістом частини третьої статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.
Із матеріалів справи вбачається, що договори банківського вкладу між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» було фактично припинено 08 жовтня 2014 року, тобто через два дні, після отримання Банком 06.10.2014 заяви позивача з вимогою про розірвання договорів банківських вкладів та повернення депозитів, а тому між вкладником та банком припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу.
Вказані обставини встановлені рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2019 у справі №754/12901/15.
Оскільки звертаючись у 2015 році до суду із позовом (справа №754/12901/15) ОСОБА_1 заявив вимогу про повернення банківських вкладів, відсотків та трьох відсотків річних, яка була частково задоволена судом, відтак виявив одностороннє бажання припинити договори банківських вкладів, що є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків як споживача послуг банка.
У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
В постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 вказано, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються». 
Загалом у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.
В постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 175/4055/19 вказано, що з моменту розірвання договору депозиту нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, у зв`язку з розірванням договору банківського вкладу між сторонами припинено правовідносини за цим договором, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. 
У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 757/49837/20-ц зазначено, що враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо розірвання на підставі заяви позивача про повернення банківського вкладу у зв`язку із закінченням строку його дії, стягнення на її користь суми вкладу та нарахованих процентів за період дії договору, а також положення частини другої статті 653 ЦК України, відсутні правові підстави для стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки договірні відносини між сторонами припинилися за ініціативою позивача, а з моменту припинення договору банківського вкладу на правовідносини сторін не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». 
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що договори банківських вкладів між позивачем та відповідачем припинено, оскільки ОСОБА_1 звернувся із вимогою про повернення банківських вкладів та така вимога була задоволена судом, відтак договори банківських вкладів, укладені між сторонами вважаються розірваними (припиненими), а тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для стягнення пені у розмірі 3% за кожен день просточення, оскільки з моменту розірвання (припинення) договорів пеня згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується, оскільки після прийняття рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, у разі невиконання банком грошового зобов`язання, наявність якого підтверджується рішенням суду. 
Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Хибними є доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до даних правовідносин правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, оскільки Верховним Судом у справі визначено саме порядок нарахування пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за наявності таких правових підстав.  Верховний Суд зазначив, що базою нарахування пені необхідно вважати розмір відсотків на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Проте у справі, що переглядається апеляційним судом відсутні підстави для застосування положень статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Правовідносини між сторонами за договорами є розірваними через два дні після отримання банком 06 жовтня 2014 року заяви вкладника, датованої 16 серпня 2014 року, що встановлено судами у справі № 754/12901/15, тобто 08 жовтня 2014 року, тому відсотки за вкладами не нараховуються.
Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про невірне застосування у цій справі судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 зазначено, що за своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Отже, встановивши, що укладені між сторонами договори банківського вкладу припинили свою дію, суд першої інстанції правильно виходив з відсутності підстав для задоволення позову про стягнення заявленої позивачем пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону «Про захист прав споживачів», оскільки з моменту розірвання (припинення) договорів на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону та процентти за ст. 1070 ЦК України не нараховується.
Водночас суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних й інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Установивши, що банк виплатив 06 квітня 2021 року позивачу суми депозитів разом із нарахованими відсотками, суд вірно вважав необґрунтованим нарахування 3 % річних й інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Так, невиконання судового рішення пов`язується з часом набрання ним законної сили, а не з датою його ухвалення, на що посилається позивач у позові та апеляційнй скарзі. 
При цьому із матеріалів справи вбачається, що рішення суду про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача грошових коштів за договорами банківських вкладів ухвалено 26.02.2019. Вказане рішення набрало законної сили 18.06.2019.
04 липня 2019 року Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №754/12901/15 на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2019.
Постановою Верховного Суду від 21.09.2020 залишено без змін рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року по справі №754/12901/15.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , отримавши виконавчий лист №754/12901/15 від 04.07.2019, надіслав 17.11.2020 та 23.12.2020 АТ КБ «ПриватБанк» заяви про виконання судового рішення від 26 лютого 2019 року, ухваленого у справі №754/12901/15 та при цьому не пред'являв отриманий виконавчий лист до виконання.
Листами АТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1 про неможливість добровільного виконання Банком судового рішення по справі №754/12901/15 виходячи із фінансової ситуації на момент вирішення питання щодо добровільного виконання рішення суду ураховуючи порядок черговості щодо виконання судових рішень, які набрали законної сили.
Вперше із заявою на примусове виконання рішення суду на підставі виконавчого листа №754/12901/15 від 04.07.2019 у визначеному законом порядку ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України лише 26.01.2021.
04.02.2021 ОСОБА_1 подав до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України уточнену заяву на примусове виконання рішення суду на підставі виконавчого листа №754/12901/15 від 04.07.2019.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С. В. від 04.02.2021 відкрито виконавче провадження № 64371211 з примусового виконання виконавчого листа №754/12901/15 від 04.07.2019.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С. В. від 17.03.2021 приєднано виконавче провадження № 64371211 до зведеного виконавчого провадження № 56010919.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С. В. від 23.04.2021 закінчено виконавче провадження № 64371211 з примусового виконання виконавчого листа № 754/12901/15 від 04.07.2019 з підстав п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням рішення у повному обсязі згідно виконавчого документу.
З наведеного вбачається, що з часу пред`явлення у визначеному законом порядку виконавчого документа до виконання (04.02.2021) АТ КБ «ПриватБанк» виконало у повному обсязі судове рішення згідно виконавчого листа протягом березня - початку квітня 2021. Тобто 06.04.2021 судове рішення було повністю виконане АТ КБ «ПриватБанк».
Та обставина, що ОСОБА_1 , отримавши виконавчий лист №754/12901/15 від 04.07.2019, не пред`являв його тривалий час (більше одного року) у визначеному законом порядку до примусового виконання з дня набрання рішенням суду законної сили 18.06.2019, не свідчить про недобросовісність дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо виконання грошового зобов`язання перед позивачем, оскільки усі належні до сплати позивачу суми були виплачені боржником протягом двох місяців з дня відкриття виконавчого провадження державним виконавцем за заявою стягувача.
Натомість зазначене вказує на зловживання ОСОБА_1 своїм правом на отримання грошових коштів, стягнутих з банка за рішенням суду, оскільки у судовому порядку таке право позивача було захищено та судом присуджено до стягнення з боржника відповідних грошових сум за банківськими вкладами, зокрема процентів за користування грошовими коштами та 3 % річних від прострочених сум за договорами, що на думку апеляційного суду є достатнім для задоволення вимог кредитора.  Суд  апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що отримавши право  на стягнення з  банка  великої грошової  суму та отримавши виконавчий лист ще у 2019 році, розуміючи, що банк не має можливості добровільно виконати рішення суду, позивач  навмисно, з метою  подальшого отримання від банка грошових коштів, тривалий час не пред`являв виконавчий лист до виконання, навмисно збільшуючи період невиконання банком рішення суду. Така поведінка позивача є недобросовісною по відношенню до державного банку, враховуючи   тяжкий та тривалий війсковий стан в якому перебуває  наша держава.    
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 3 % річних, розрахованої від вартості судової економічної експертизи у розмірі 8 928, 00 грн, проведеної у межах справи №754/12901/15-ц за ухвалою суду від 31 березня 2017 року, не підлягають задоволенню, оскільки такі витрати належать до витрат, понесених стороною під час розгляду вказаної справи, а тому на них не розповсюджуються положення ч.2 ст. 625 ЦК України.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги заперечення відповідача щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для відмови у прийнятті доводів позивача. 
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.  Суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу судових витрат за подачу апеляційної скарги, оскільки цю скаргу суд залишає без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Рублею Олександром Сергійовичем , залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 22 серпня 2023 року.

 
Судді:
                                                                                   Л.Д.  Поливач
 
                                                                                   А.М.  Стрижеус
 
                                                                                   О.І.  Шкоріна