Постанова
Іменем України
02 серпня 2023 року 
м. Київ
справа № 761/9063/21
провадження № 61-1935св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., 
учасники справи:
позивач - Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві, 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , подану адвокатом Попченковою Іриною Миколаївною, на постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Желепи О. В., Мазурик О. Ф., у справі за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2021 року Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (далі - ГУ ДСНС України у м. Києві) звернулося до суду із указаним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 6 Державна пожежна рятувальна частина Шевченківського районного управління Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (далі - 
6-ДПРЧ Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві, 6-ДПРЧ) є структурним підрозділом позивача і знаходиться в його підпорядкуванні без статусу юридичної особи. 
Житлове приміщення № 10 гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві перебуває у державній власності та знаходиться на балансі позивача.
Зазначено, що ОСОБА_1 , який проходив службу на посаді начальника караулу 6-ДПРЧ Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві, на підставі протоколу № 5 засідання комісії з житлово-побутової роботи від 14 травня 2014 року було надано для проживання два ліжко-місця у кімнаті житлового приміщення № 10 гуртожитку.
Позивачем неодноразово здійснювалися перевірки цільового використання житлових приміщень гуртожитків, які перебувають на балансі Головного управління, в тому числі і гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ, однак жодного разу відповідачі двері в квартиру не відчиняли.
Крім того, ОСОБА_1 станом на день подання позову не є працівником позивача та здійснив поліпшення своїх житлових умов, придбавши у власність квартиру.
ОСОБА_3 в облікових даних позивача не значиться, при цьому шлюб між нею та ОСОБА_1 було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року у справі № 761/24698/17, а рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року у справі № 761/24684/17 з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнено аліменти на утримання ОСОБА_3 , із огляду на що останніми втрачено навіть похідне право на проживання з моменту розірвання шлюбу з  ОСОБА_1 , а також на момент подання позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 більше шести місяців також не проживали в кімнаті.
Таким чином, позивач уважав, що відповідачі створюють останньому перешкоди у використанні спірного житлового приміщення у гуртожитку при 6-ДПРЧ.
У зв`язку із викладеним позивач просив суд визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування ліжко-місцями у кімнаті житлового приміщення № 10 гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Молдавська, 3 А у Шевченківському районі міста Києва.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року позов залишено без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 перебував на службі в органах МНС, ДСНС України понад 10 років, відповідачі вселилися в кімнату у гуртожитку на достатній правовій підставі, проявляють інтерес до спірного жилого приміщення, зареєстровані за його адресою, не мають іншого житла, а тому наявні підстави вважати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, зазначена кімната у гуртожитку є їх єдиним «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року апеляційну скаргу ГУ ДСНС України у м. Києві задоволено.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року скасовано.
Позов ГУ ДСНС України у м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування ліжко-місцями у кімнаті житлового приміщення № 10 гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції провів однобічне дослідження обставин справи, не надав належної оцінки доказам, поданим представником ГУ ДСНС України у м. Києві, неправильно застосував норми матеріального права, пославшись на норми статей 124, 125 ЖК України, які регулюють порядок виселення осіб із службового житлового приміщення, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку, що приміщення № НОМЕР_1 , розташоване у гуртожитку на АДРЕСА_1 , є єдиним житлом відповідачів, які постійно в ньому проживають.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У лютому 2023 року  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову апеляційного суду, в якій просить скасувати вказану постанову та закрити провадження у справі.
У касаційній скарзі скаржник посилається на підстави касаційного оскарження визначені частиною другою статті 389 ЦПК України. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом не враховано висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 761/49178/19 (провадження № 61-14952св21), від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), 
від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження 
№ 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21), у яких зазначено, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Скаржники стверджують, що за весь період часу тимчасово залишали приміщення у строк, що не перевищує і трьох місяців поспіль, тому апеляційний суд передчасно допустив застосування норми статей 71, 72 ЖК України. При цьому, зі змісту оскаржуваної постанови не вбачається обґрунтованих доводів/доказів того, що приміщення залишено 
будь-яким із скаржників на відповідний термін (шість місяців поспіль) без поважних причин.
Враховуючи це, а також порушення судом апеляційної інстанції процесуального порядку дослідження всіх доказів у справі, не доведено належними та допустимими доказами, що мало місце відсутність скаржників протягом регламентованого періоду.
Також судом апеляційної інстанції при постановлені оскаржуваного рішення не враховано напрацьовану та актуальну судову практику Верховного Суду у подібних правовідносинах у контексті визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
У матеріалах справи містяться письмові пояснення Служби у справах дітей Шевченківської РДА у м. Києві про недоцільність визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, що суперечитиме якнайкращим інтересам дитини.
Позивачем не здійснено жодних заходів зі звернення до Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА м. Києва з метою отримання відповідного висновку про можливість чи доцільність визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням перед направленням позовної заяви до суду першої інстанції, а впродовж більш як півтора року розгляду справи у суді першої інстанції, та під час розгляду справи в апеляційному порядку, позивачем не заявлялось жодних клопотань щодо проведення уповноваженими органами заходів з обстеження умов проживання дитини у спірному приміщенні тощо.
Крім того, у малолітньої дитини іншого житла немає. Малолітня дитина не може самостійно визначати своє місце проживання в силу відсутності у неї необхідного обсягу дієздатності та правоздатності.
Також апеляційним судом не проаналізовано та не досліджено обставин, що очевидно свідчать про суспільну необхідність у визнанні скаржників такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. При цьому суд не звернув уваги на те, що до матеріалів справи протягом всього часу розгляду у судах попередніх інстанцій позивачем не долучено будь-яких доказів на підтвердження того, що інші службові особи потребують приміщення, яке займають скаржники, а зазначене твердження випливає лише із усних тверджень представника позивача.
Отже, при винесенні оскаржуваної постанови апеляційний суд не тільки не врахував доводи скаржників про порушення основоположних житлових прав скаржників у розрізі наявної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та не дослідив висновок Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА у м. Києві, згідно із якими позбавлення права користування житловим приміщення малолітньої дитини є таким, що становить грубе порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а й попри обов`язок прийняти законне рішення із урахуванням положень та основних принципів Конвенції, свідомо проігнорував вказаний принцип по змісту оскаржуваної постанови.
Також скаржники зазначали, що апеляційний суд, приймаючи акти перевірок раціонального використання житлових приміщень у службовому гуртожитку при 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві як належні та допустимі докази у справі, не врахував, що наявність/відсутність підстави проведення перевірки за текстом акту є істотною умовою складання та засвідчення такого документу. Акти - це документи, що посвідчують відповідні факти, з якими закон та судова практика пов`язує передумови припинення житлових прав у осіб на підставі відповідного рішення суду.
У цьому випадку, недотримання форми/змісту при складанні документів, на підставі чого неможливо встановити правомірність проведення перевірки/складення цих документів, може бути істотною умовою для визнання таких документів неналежними доказами у розумінні процесуального законодавства, що не враховано судом апеляційної інстанції.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ГУ ДСНС України у м. Києві просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду залишити без змін.
Відповідачі подали відповідь на відзив, в якій підтримали свою касаційну скаргу та просили скасувати постанову апеляційного суду, а провадження закрити.
Позивачем також подано пояснення на відповідь на відзив.
Рух касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу № 761/9063/21 з Шевченківського районного суду м. Києва.
Задоволено клопотання про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.
Справа № 761/9063/21 надійшла до Верховного Суду у березні 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 жовтня 2007 року № 1459 «Про затвердження Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва» та розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 грудня 2014 року № 640 «Про затвердження Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва», будівля АДРЕСА_1 внесена до Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки сімейного типу при 6-ДПРЧ Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві (т. 1 а. с. 16).
Таким чином, на балансі позивача перебуває гуртожиток сімейного типу, який знаходиться в будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до протоколу № 5 спільного рішення керівництва та комісії з житлово-побутової роботи позивача від 14 травня 2014 року ухвалено рішення про надання відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 два ліжко-місця у житловому приміщенні № 10 гуртожитку при 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві в будинку АДРЕСА_1 (ордер на жилу площу в гуртожитку 
від 15 травня 2014 року № 23/14) (т. 1 а. с. 25-27).
ОСОБА_1 проходив службу в підрозділах цивільного захисту ДСНС України з 16 серпня 2007 року до 25 вересня 2017 року.
Відповідно до наказу (по особовому складу) від 25 вересня 2017 року № 700, з урахуванням довідки Центральної лікарсько-експертної комісії від 23 серпня 2017 року № 1247, ОСОБА_1 25 вересня 2017 року звільнено зі служби та виключено з кадрів ДСНС України у запас за станом здоров`я.
Відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із довідкою ГУ ДСНС України у м. Києві ОСОБА_1                                  від 25 лютого 2021 року № 7105-1064/018 у період з 05 червня 2012 року до 25 вересня 2017 року разом з сім`єю ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_3 (донька) в контрольних списках працівників Головного управління, що потребують поліпшення житлових умов, не перебував                    (т. 1 а. с. 41).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року у справі № 761/24698/17 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 
(т. 1 а. с. 30, 31).
З липня 2017 року сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбних стосунків, наміру зберігати сім`ю не мають.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року у справі № 761/24684/17 стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1 400,00 грн щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2017 року до повноліття дитини (т. 1 а. с. 37-39).
Згідно із рапортами начальника 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві Мартинюка М. О. від 01 вересня 2020 року та 01 жовтня 2020 року під час перевірки житлового приміщення ввечері та зранку з вересня 2020 року до теперішнього часу, а саме житлового приміщення № 10, в якому повинен проживати ОСОБА_1 зі своєю дружиною та дитиною у гуртожитку 6-ДПРЧ за адресою: АДРЕСА_1 , періодично з`являвся один ОСОБА_1 без дружини та дитини 
(т. 1 а. с. 42, 43).
У період з 02 вересня 2020 року до 28 лютого 2021 року включно було проведено комісійну перевірку (щоденно) раціонального використання житлових приміщень у службовому гуртожитку 6-ДПРЧ та складено відповідні акти, якими встановлено, що в житловому приміщенні № 10 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні та не проживають (т. 1 а. с. 44-220 «в»).
Обставини щодо не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції підтвердив сам ОСОБА_1 , зазначивши, що колишня дружина та донька проживають у Черкаській області, точну адресу не вказав. Повідомив, що дитина в супроводі матері приїздила до нього до початку війни.
Також зазначив, що перебував у другому шлюбі з ОСОБА_4 , наразі шлюб розірвано.
Згідно із відомостями, викладеними у декларації ОСОБА_1 після звільнення за 2020 рік, місцем роботи ОСОБА_1 є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру; ОСОБА_1 є власником квартири з 15 вересня 2020 року, в якій зареєстрована його дружина ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 32-36).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить кв. АДРЕСА_3 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 з 15 вересня 2020 року був власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу та 15 червня 2021 року на підставі договору дарування відчужив вказану квартиру ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 29).
У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що відчужив квартиру за адресою: АДРЕСА_4 своїй сестрі.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Згідно із частиною другою статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.
Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою про вселення на надану жилу площу в гуртожитку.
Згідно із частиною другою статті 810 ЦК України передбачено, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом.
Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Відповідно до частин першої та другої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжений наймодавцем, а в разі спору судом.
Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Вичерпного переліку поважності причин непроживання в жилому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи.
Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить із того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Такого висновку щодо застосування статей 71, 72 ЖК України у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).
Аналогічного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах дійшов Верховних Суд у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 2-375/2005 (провадження № 61-24981св18) та 
від 23 жовтня 2019 року у справі № 201/10924/13-ц (провадження
№ 61-9646св19).
Розглянувши спір та визнавши ОСОБА_2 та малолітню ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення набрало законної сили. З липня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільного господарства не ведуть, не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбних стосунків, намір зберігати сім`ю не мають. ОСОБА_1 перебував у іншому шлюбі з ОСОБА_4 , який наразі розірвано.
Також слід зазначити, що відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Отже, в силу закону, місце проживання дитини такого віку є похідним від місця проживання її батьків або одного із них.
Із наведеного слід дійти висновку про те, що наявність передбачених законом підстав для визнання батьків або одного з батьків, з ким проживає дитина, якій ще не виповнилось десяти років, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, в силу наведеної вище норми частини четвертої статті 29 ЦК України, тягне за собою визнання цієї дитини такою, що втратила право на користування цим жилим приміщенням, оскільки за законом, її місце проживання залежить від місця проживання батьків, інакше кажучи, залишення дитини проживати в іншому місці, ніж її батько чи мати, суперечило б вказаній вище нормі закону.
Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі після розлучення втратили родинні зв`язки та колишня дружина ОСОБА_2 перестала бути членом сім`ї ОСОБА_1 , малолітня ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю у Черкаській області, що підтверджено ОСОБА_1 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, тому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 втратили право користування житловим приміщенням як члени родини наймача.
Щодо визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням слід зазначити таке.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.
Суд апеляційної інстанції не оцінив вимоги позивача про визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції.
З аналізу статей 71, 72 ЖК України вбачається, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції посилаючись на рапорти начальника 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві Мартинюка М. О. від 01 вересня 2020 року та 01 жовтня 2020 року, а також на акти комісійної перевірки раціонального використання житлових приміщень у службовому гуртожитку 6-ДПРЧ, дійшов висновку про непроживання відповідача ОСОБА_1 спірній кімнаті гуртожитку.
Однак, на переконання колегії суддів, суд апеляційної інстанції, констатувавши відсутність та непроживання ОСОБА_1 у спірному житлі, не встановив початку відліку часу його відсутності, періоду відсутності у спірному житловому приміщенні та, можливо, переривання цього строку. Тобто судом не встановлено факту безперервної відсутності ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин.
Крім того, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам відповідача про те, що він не втрачав інтерес до спірної кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку, періодично приїзжав до зазначеного житла. 
Також суду апеляційної інстанції слід надати оцінку колективному зверненню від мешканців гуртожитку 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві щодо проживання ОСОБА_1 у спірній кімнаті гуртожитку.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції не виконав вимоги, передбачені процесуальним законодавством України, щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, й не перевірив по суті рішення суду першої інстанції на предмет його законності та обґрунтованості, та не вирішив спір відповідно до вимог закону.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Враховуючи, що порушення норм процесуального права допущені судом апеляційної інстанції, то справу необхідно передати на новий розгляд до цього.
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить урахувати викладене у цій постанові, надати належну оцінку доводами і запереченням сторін та поданим ними доказам, встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Вирішення питання про поновлення виконання рішення апеляційного суду
За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Відповідно до частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2023 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.
Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про скасування постанови Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року та направлення справи на новий апеляційний розгляд, тому така постанова втрачає свою дію та не підлягає поновленню виконання.
Керуючись статями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Попченкова Ірина Миколаївна, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                                               С. О. Карпенко
 
І. В. Литвиненко
 
Є. В. Петров
 
В. А. Стрільчук