Постанова
Іменем України                                                                         
 
30 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 495/5950/21  
провадження № 61-2570св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач),                       Лідовця Р. А.,        
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби             у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 квітня 2022 року, ухвалене у складі судді Прийомової О. Ю., та постанову Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Вадовської Л. М.,               Колеснікова Г. Я., Сєвєрової Є. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 29 жовтня 2005 року між ним та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада        2020 року у справі №495/4134/20.
Він та відповідачка є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 ,                  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На підставі судового наказу у справі № 495/3557/20 від 07 липня 2020 року, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, він зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дітей, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття.
Вказував на те, що його син ОСОБА_6 виявив бажання проживати саме            з ним, а тому з 01 червня 2021 року проживає з ним за адресою:                                 АДРЕСА_1 .
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просиввизначити місце проживання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним та припинити з 01 червня 2021 року стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області     від 07 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинено стягнення аліментів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 26 липня 2021 року, що стягуються на підставі судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі                                  № 495/3557/20.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції врахував висновок органу опіки та піклування, якими рекомендовано визначити місце проживання дитини з батьком, та думку дитини, якому на час ухвалення рішення виповнилось 14 років та він вільний самостійно обирати місце свого проживання.
 
Припиняючи стягнення аліментів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 26 липня 2021 року, що стягуються на підставі судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі                                  № 495/3557/20, суд першої інстанції, враховуючи те, що дитина проживає             з батьком, вважав за доцільне припинити стягнення аліментів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дати звернення до суду з цим позовом, тобто з 26 липня                  2021 року, оскільки матеріали справи не містять достовірних джерел про час, з якого дитина проживає з батьком.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 квітня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), за участю органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про припинення стягнення аліментів залишено без змін.
 
Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції                     в частині позовних вимог ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про припинення стягнення аліментів з дати звернення до суду                з позовом, а відповідач не надала доказів на підтвердження того, що станом на 26 липня 2021 року син ОСОБА_6 не проживав з батьком.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У лютому 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції                    в частині встановлення строку, з якого припиняється стягнення аліментів           з    ОСОБА_1 на її користь на утримання сина, змінити, ухваливши в цій частині нове рішення, яким припинити стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання сина. 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 мотивована тим, що суд першої інстанції,                      з висновком якого погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення про припинення стягнення аліментів із ОСОБА_1 на її користь на утримання сина      з 26 липня 2021 року, не врахував, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що дитина проживає з батьком                   з 26 липня 2021 року, про що суд першої інстанції також зазначив у рішенні суду. 
Факт проживання дитини з батьком встановлено лише у листопаді 2021 року, що вбачається з висновку органу опіки та піклування від 15 листопада           2021 року.
До листопада 2021 року дитина проживала з нею та перебувала на                            її утриманні, а пред`явлення позивачем позову 26 липня 2021 року                                       не є підставою вважати, що саме з цієї дати дитина проживає з позивачем,              а тому суди дійшли помилкового висновку про припинення стягнення аліментів з 26 липня 2021 року.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції                                        в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі        № 551/574/18 (провадження № 61-4066св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 583/5413/18 (провадження № 61-13942св19), від 03 лютого 2021 року                  у справі № 520/21069/18 (провадження № 61-1347св20).
 
Судові рішення в частині визначення місця проживання дитини не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу,  в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
У квітні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
29 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 листопада 2020 року у справі № 495/4134/20.
 
У шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 ,                                ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
На підставі судового наказу у справі № 495/3557/20 від 07 липня 2020 року, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дітей, ОСОБА_4                 і ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття.
 
Відповідно до акта обстеження умов проживання від 04 жовтня 2021 року, складеного начальником служби у справах дітей, головним спеціалістом служби у справах дітей Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради, фахівцем із соціальної роботи міського центру соціальних служб встановлено, що           ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_8 проживає в приватному будинку, власником якого він є, за адресою:  АДРЕСА_1 . У будинку три кімнати, кухня, санвузол. Будинок облаштований меблями та побутовою технікою. Одна з кімнат облаштована для ОСОБА_4 , є диван, шафа для одягу, письмовий стіл, комп`ютер. Створено необхідні умови для проживання та розвитку дитини.
 
Відповідно до акта оцінки потреб сім`ї (особи ОСОБА_1 ) від 08 жовтня               2021 року № 170, складеного фахівцем із соціальної роботи міського центру соціальних служб, батько в повній мірі спроможний виховувати сина та забезпечувати його потреби.
 
Відповідно до акта обстеження умов проживання від 08 жовтня 2021 року, складеного начальником служби у справах дітей, головним спеціалістом служби у справах дітей Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради, фахівцем із соціальної роботи міського центру соціальних служб встановлено, що            ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_5 проживають                  в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .     У квартирі одна житлова кімната, кухня-студія, ванна кімната, туалет загального користування знаходиться в коридорі. В кухні-студії облаштований куточок для дітей: в наявності двоярусне ліжко, стіл для підготовки домашніх завдань знаходиться в кімнаті матері. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками зазначеної квартири (договір дарування                            від 23 серпня 2011 року). Зі слів ОСОБА_2 , син ОСОБА_4 проживає з батьком, часто відвідує її та молодшого брата.
 
Відповідно до акта оцінки потреб сім`ї (особи ОСОБА_2 ) від 12 жовтня             2021 року № 173, складеного фахівцем із соціальної роботи міського центру соціальних служб, мати в повній мірі забезпечує потреби сина.
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли участь у розгляді питання визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білгород-Дністровської міської ради, яке відбулося 12 листопада 2021 року та не дійшли згоди щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На засіданні комісії заслухано думку самої дитини ОСОБА_7 , під час бесіди з яким з`ясовано, що ОСОБА_4 любить і батька і матір, але бажає проживати з батьком.
 
Згідно з висновком виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради як органу опіки та піклування від 15 листопада 2021 року № 29/2529 орган опіки та піклування, виходячи з інтересів дитини, враховуючи думку дитини, вважав, що доцільно визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                     є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                       у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
 
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
 
Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються             у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
 
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням                         в інтересах дитини.
 
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину,                 є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням       в інтересах дитини.
 
Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку               і виховання дитини, реалізації її здібностей.
 
У справі, яка переглядається, на підставі судового наказу у справі                             № 495/3557/20 від 07 липня 2020 року, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області, ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дітей, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття.
 
Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
 
Відповідно до СК України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини.
 
Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.
 
З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі,            є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи                               з їх платником.
 
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що неповнолітній ОСОБА_6 проживає з батьком, що, зокрема, підтверджується актом                              від 04 жовтня 2021 року, складеним начальником служби у справах дітей, головним спеціалістом служби у справах дітей Департаменту соціальної, сімейної політики та охорони здоров`я Білгород-Дністровської міської ради, фахівцем із соціальної роботи міського центру соціальних служб, в якому зафіксовано, що неповнолітній ОСОБА_6 проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
 
За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для припинення стягнення аліментів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                                 що стягуються на підставі судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 495/3557/20  з 26 липня 2021 року, тобто з часу звернення позивача до суду з цим позовом.
 
Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду                від 28 червня 2023 року у справі № 186/126/21 (провадження № 61-1949св23).
Доводи касаційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, з якого часу син ОСОБА_6 проживає з позивачем, висновків судів не спростовують та спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі та незгоду із обставинами, встановленими судами попередніх інстанцій, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі     № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на аналізі та оцінці всіх наявних у справі доказів у їх сукупності.
 
Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених           у постановах Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 551/574/18 (провадження № 61-4066св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 583/5413/18 (провадження № 61-13942св19), від 03 лютого 2021 року у справі                              № 520/21069/18 (провадження № 61-1347св20), не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у наведених справах відрізняються від тих, що установлені судами у цій справі, яка переглядається в касаційному порядку. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                               і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області        від 07 квітня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду                        від 19 грудня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Білгород-Дністровський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), Орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про припинення стягнення аліментів залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець