ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1450/23 Справа № 225/7009/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Скиба М.М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 вересня 2023 року                                                                 м.Кривий Ріг
справа № 225/7009/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Корчистої О.І., 
секретар судового засідання Гладиш К.І.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідачі  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 24 червня 2021 року, яке ухвалено суддею Скиба М.М. у м. Торецьк Донецької області,відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, 
УСТАНОВИВ:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позову зазначено, що 01 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір безпроцентної позики грошей на суму 700 000 дол. США із строком повернення суми позики не пізніше 01 травня 2018 року за місцем укладання договору у місті Костянтинівка Донецької області.
На підтвердження передачі позикодавцем та отримання позичальниками грошових коштів позикодавцю позичальниками була складена розписка від 01 червня 2017 року, якою відповідачі підтвердили отримання ними від позивача грошових коштів в сумі 700 000 (сімсот тисяч) дол.США для придбання у власність корпоративних прав (акцій) ПрАТ «Цинк» (ЄДРПОУ 32609581) та зобов`язались повернути грошові кошти не пізніше 01.05.2018 р., тобто дати визначеної п. 1.1. Договору позики від 01.06.2017р.
Починаючи з 01 липня 2017 року по 01 травня 2018 року включно позичальниками не було здійснено жодного платежу щодо повернення суми позики, а також загалом, станом на момент звернення до суду, не повернуто позикодавцеві в повному обсязі суму позики за договором позики від 01 червня 2017 року.
Починаючи з 01 травня 2018 року позивач неодноразово звертався до відповідачів із вимогою повернути суму позики, однак відповідачі ухились від виконання взятих на себе зобов`язань щодо повернення суми позики посилаючись на форс - мажорні обставини.
Більш того, ОСОБА_2 при останній розмові із позивачем, на вимоги позикодавця повернути суму боргу, взагалі відмовився повертати суму позики, посилаючись на те, що він особисто взагалі не отримував від позивача вказаної суми у договорі позики, оскільки вся сума позики була передана позикодавцем особисто в руки ОСОБА_3 01 червня 2017 року, а той в свою чергу повинен був придбати акції ПрАТ «Цинк».
ОСОБА_3 , в свою чергу, з серпня 2019 року взагалі перервав зв`язок із позивачем, перестав відповідати навіть на телефоні дзвінки позивача.
До теперішнього часу відповідачі не виконали свої грошові зобов`язання перед позивачем, порушивши строки повернення суми коштів, передбачених договором.
Крім того, позивачу з сайту «YOU CONTROL» стало відомо, що ОСОБА_3 з грудня 2007 року до липня 2019 року обіймав посаду генерального директора ПрАТ «Цинк», а також те, що власниками акцій зазначеного товариства з 2017 року по сьогоднішній день є три особи: - юридична особа «Укрцинк» із розміром 49% від загальної кількості акцій; - фізична особа ОСОБА_4 із розміром 27% від загальної кількості акцій; - фізична особа ОСОБА_5 із розміром 24% від загальної кількості акцій.
Зазначена інформація свідчить про те, що відповідачі не придбали акції ПрАТ «Цинк», що було метою використання отриманих від позивача грошових коштів у позику. А отже грошові кошти, отримані відповідачами у позику, не були використані і перебувають у відповідачів, які повинні бути повернуті позивачу у повному обсязі.
Оскільки відповідачі до сьогоднішнього дня не виконали перед позивачем своє грошове зобов`язання за договором позики грошей від 01 червня 2017 року, а саме, не повернули позивачу у встановлений договором строк позику в розмірі 700 000 (сімсот тисяч) дол.США, позивач вважає, що останніми було порушено його майнові права та інтереси.
На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь суму заборгованості за договором позики грошей від 01 червня 2017 року в розмірі 700 000 (сімсот тисяч) дол.США та суму сплаченого судового збору.
Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 24 червня 2021 року позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 700 000 (сімсот тисяч) доларів США. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 5 255 грн. судового збору.
Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема стосовно того, чи дійсно було укладено Договір позики безпроцентної позики грошей на суму 700 000 доларів США між сторонами, а також, стосовно місця та обставин укладення такого договору з огляду на невідповідність відомостей наданих позивачем копіям документів, що містяться в матеріалах справи. Так, відповідно до копії Договору позики, що наявна в матеріалах справи, даний договір було укладено у м. Костянтинівка Донецької області – однак, Позивач заявляє, що договір було укладено у м. Києві. Суд першої інстанції не надає жодної оцінки таким розбіжностям. Крім того, відповідно до Розписки та Договору одним із позичальників є так званий « ОСОБА_6 ». При цьому, відповідно до паспорту, що наданий Позивачем, позичальником вказаний ОСОБА_2 . Суд першої інстанції вважає, що «в тексті останніх допущено описку в по-батькові відповідача». Скаржник переконаний, що жодна особа, що знаходиться у свідомості та розуміє значення своїх дій не може забути чи переплутати своє ім`я. Зазначене може свідчити або про те, що волевиявлення скаржника не було вільним, він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними або про те, що даний Договір позики та Розписка є підробленими документами з метою протиправного стягнення коштів зі Скаржника й ніколи не укладалися.
Позивач стверджує, що сума позики, надана згідно Договору позики, не була застосована відповідно до мети, а тому 700 000 дол. США знаходяться у відповідачів, а отже, мають бути повернуті. ОСОБА_3 вбачає у вищезазначених Позивачем обставинах і діях підроблення правочину та незаконне вимагання грошей. ОСОБА_3 перебував на посаді генерального директора ПрАТ «Цинк», на підтвердження чого, до заяви про скасування заочного рішення була надана копія трудової книжки ОСОБА_3 . При влаштуванні на роботу, ним були наданні у ПрАТ «Цинк» копію його паспорту (наявні в матеріалах справи). Позивач надав копію паспорту ОСОБА_3 саме в тому вигляді, який надавався у ПрАТ «Цинк» при працевлаштуванні, станом на 2007 рік. При цьому, Позивач стверджує, що Договір позики укладався у 2017 році. Апелянт звертає увагу колегії суддів на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 виповнилося 45 років. Тобто, відповідно до Положення про паспорт, ОСОБА_3 протягом одного місяця був зобов`язаний вклеїти нову фотокартку, що відповідає його вікові (що і було ним зроблено). Таким чином, на момент, нібито, укладання Договору позики, у ОСОБА_3 був дійсним паспорт з фотокарткою, яка відповідає 45-річного віку. З огляду на вищезазначене, позивач скористався копією паспорта ОСОБА_3 , яку він надавав ПрАТ «Цинк» у 2007 році при працевлаштуванні. І саме цією версією паспорту Позивач, на думку ОСОБА_3 , скористався при фальсифікації доказів та документів
Апелянт зауважує на тому, що скаржник не підписував Договір позики, не отримував ніяких коштів від позивача та, більш того ніколи не бачив, не знає та ніколи не отримував ніяких повідомлень від позивача чи відповідачів. ОСОБА_3 переконаний, що його підпис у Договорі позики та Розписці були підроблені, сам Договір позики та Розписка є сфальсифікованими, а обставини справи, на які посилається Позивач є такими, що не відповідають дійсності. За фактом підроблення та використання завідомо підроблених документів, а саме: Договору позики та Розписки, 28 вересня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за номером № 12021105070001838 та станом на день подання апеляційної скарги, Подільським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві проводиться досудове розслідування. 
При цьому скаржник вважав, що єдиним достовірним способом встановити те, що підпис та Розписці та на Договорі позики не належить йому, є проведення почеркознавчої експертизи, з огляду на що заявляє клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, з метою надання висновку щодо справжності підпису ОСОБА_3 на Договорі позики та Розписці.
Також апелянт звертає увагу, що заочне рішення було ухвалено лише на підставі копій Договору позики та Розписки. Оригінали таких документів не були витребувані, оглянуті та досліджені судом першої інстанції. Тобто, попри всі вищенаведені суперечності, суд першої інстанції виніс рішення про стягнення значної суми коштів з відповідачів без дослідження оригіналів документів, які, по-суті, є єдиними доказами, на які посилається позивач.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначив, що оригінали договору позики та розписки оглядалися судом першої інстанції, про що свідчить підпис судді на копіях вказаних документів. Відповідач свідомо затягує розгляд справи з метою виведення майна з-під арешту. Підстави для скасуванні рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України відсутні. Щодо відкритого кримінального провадження зазначає, що відповідач ухиляється від спілкування із співробітниками Подільсього УП ГУ НП на предмет обставин, що були викладені у його ж повідомленні про кримінальне правопорушення. Дане повідомлення є штучним з метою надання доказу того, що він не підписував ніяких документів. Зазначив, що ОСОБА_3 , був повідомлений про розгляд справи належним чином та мав можливість заявити клопотання про експертизу у суді першої інстанції. Крім того, інший відповідач ОСОБА_2 підтвердив що між сторонами дійсно був укладений договір позики на зазначених умовах. Крім того, ОСОБА_2 на виконання рішення суду частково сплачує позивачу борг, на сьогоднішній день – 5500 доларів США. Призначення експертизи є затягуванням процесу. Крім того, заява про призначення експертизи є одним із способів забезпечення доказів, та вона повинна відповідати вимогам ст. 117 ЦПК України, у тому числі з неї повинен сплачуватись судовий збір.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
Судом першої інстанції установлено, що згідно договору позики, укладеного в м. Костянтинівка Донецької області 01 червня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (надалі іменовані «Позичальники») з одного боку та ОСОБА_1 (надалі іменований – «Позикодавець»), з другого боку, в порядку і на умовах, передбаченим цим договором, позикодавець зобов`язався надати позичальникові позику грошових коштів у розмірі 700 000 (сімсот тисяч) доларів США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику в строк не пізніше 01 травня 2018 року включно (п. 1.1. договору), позика надається і повертається в валюті США –доларі, при передачі грошових коштів від позикодавця позичальнику і від позичальника позикодавцю сторони оформлюють розписку (п.1.2. договору); позика, що надається позикодавцем, надається на поворотній основі та є безпроцентною, тобто за користування нею відсотки (платня) не застосовується. Договір скріплений підписами сторін (том 1 а.с.7).
Згідно розписки, складеної 01 червня 2017 року зазначено, що особи, що діють спільно, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , отримали у ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 700000 доларів США з метою придбання корпоративних прав (акцій) ПрАТ «Цинк», вказану грошову суму зобов`язуються повернути не пізніше 01 травня 2018 року. ОСОБА_3 підтвердив факт отримання ним грошової суми в розмірі 700000 доларів США у ОСОБА_1 (том 1 а.с.8).
У відповідному договорі позики та розписці від 01 червня 2017 року прізвище ім`я по-батькові одного з позичальників зазначено, як ОСОБА_6 .
При цьому, як в розписці так і договорі позики від 01 червня 2017 року зазначено серію і номер паспорта ОСОБА_6 НОМЕР_1 та податковий номер НОМЕР_2 .
В матеріалах справи наявна копія паспорта на ім`я ОСОБА_2 номер та серія якого відповідають номеру та серії паспорта ОСОБА_6 зазначених в розписці та договорі позики від 01 червня 2017 року. Також в матеріалах справи наявна копія картки платника податків на ім`я ОСОБА_2 де зазначений РНОКПП, який відповідає податковому номеру зазначеному в розписці та договорі позики від 01 червня 2017 року.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив зі змісту розписки та договору позики та зазначив, що оскільки слід дійти висновку, що позивачем було надано позику відповідачам у розмірі 700 000 дол. США та останні зобов`язлись її повернути у строк не пізніше 01 травня 2018 року, але не виконали свій обов`язок, то позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти тощо.
Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Відповідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Стаття 525 ЦК України визначає, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Керуючись статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суд з позовом про стягнення заборгованості за договором позики позивач посилався на те, що 01 червня 2017 року між ним та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір безпроцентної позики грошей на суму 700 000 дол. США із строком повернення суми позики не пізніше 01 травня 2018 року за місцем укладання договору у місті Костянтинівка Донецької області. На підтвердження передачі позикодавцем та отримання позичальниками грошових коштів позикодавцю позичальниками була складена розписка від 01 червня 2017 року, якою відповідачі підтвердили отримання ними від позивача грошових коштів в сумі 700 000 (сімсот тисяч) дол.США.
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії - до повернення позики, а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка не лише є доказом укладення договору, а й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Згідно з частиною другою статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Таким чином, наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця), згідно з положеннями статті 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
При цьому, знаходження у позикодавця лише копій розписок не може доводити, що договір боржником не виконаний, оскільки оригінал в такому разі міг бути переданий боржнику або знищений у зв`язку з виконанням боргового зобов`язання позичальником. Тому суди при розгляді таких спорів зобов`язані дослідити саме оригінали розписок та оригінали договорів позики.
Судом першої інстанції установлено, що позивачем було надано позику відповідачам у розмірі 700 000 дол. США та останні зобов`язлись її повернути у строк не пізніше 01 травня 2018 року, але не виконали свій обов`язок, тому позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь позичені кошти у вказаному розмірі.
До позовної заяви позивачем були долучені копії договору позики від 01 червня 2017 року та розписки від 01 червня 2017 року із посвідчувальним записом «Згідно з оригіналом. Адвокат Нікітін Д.О. (підпис)».
У рішенні про задоволення позову суд виходив із того, що на підставі досліджених матеріалів справи та з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 не заперечував отримання позики відповідачем ОСОБА_3 , однак себе вважав поручителем за вказаним договором позики, суд вважав його обґрунтованим та підтвердженим. При цьому, суд першої інстанції не встановлював факт наявності у позивача ОСОБА_1 оригіналів боргової розписки та договору позики, у судовому засіданні оригінали договору позики та розписки в ході розгляду справи не дослідив. 
Колегія наголошує, що за загальними положеннями ст. 264 ЦПК України до обов`язку суду під час ухвалення рішення належить з`ясування наступних питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, подавши про це відповідну заяву; до ухвалення судового рішення суд роз`яснює відповідачу наслідки відповідної процесуальної дії – визнання позову.
Та тільки після цього, згідно з ч. 4 статті 206 ЦПК України, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання позову відповідачем і продовжує розгляд справи.
Зазначених вимог вказаних процесуальних норм суд першої інстанції не дотримався: не дослідив оригінали договору позики та розписки, що є обов`язковим, оскільки тільки їх наявність у позивача свідчить про невиконання обов`язку з погашення боргу відповідачем. За наявності у справі лише копій цих документів суд не міг базувати своє рішення про задоволення позову на їх підставі, навіть у випадку визнання позову відповідачем.
Колегією в ході апеляційного розгляду встановлено, що, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики в грудні 2020 року, ОСОБА_1 до позовної заяви долучено копію договору позики від 01 червня 2017 року (т. 1 а.с. 7) та копію розписки до договору позики від 01 червня 2020 року (т. 1 а.с. 8). Оригіналів зазначених документів судом першої інстанції досліджено не було, та в матеріалах справи вони відсутні.
Частинами 2, 4, 5 статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.  Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.  Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.  Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Частиною 6 статті 95 ЦПК України передбачено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 засвідчив всі документи, які були ним долучені до позовної заяви відміткою «З оригіналом згідно», серед яких є також договір позики та розписка до договору позики, що повинно свідчити про наявність в нього оригіналів цих документів.
Оскільки при розгляді справ про стягнення неповернутих коштів за договором позики за позовом позикодавця обов`язково слід перевірити наявність у позивача оригіналів договору та розписки про отримання позичальником певної грошової суми, передбаченої договором позики, а суд цього не зробив, та з урахуванням того, що представник відповідача ОСОБА_3 надав письмове клопотання про проведення почеркознавчої експертизи договору та розписки, апеляційний суд намагався витребувати їх оригінали.
Так, ухвалою суду апеляційної інстанції від 19 січня 2022 року задоволено клопотання ОСОБА_3 про витребування доказів та витребувано у ОСОБА_1 оригінал розписки від 01 червня 2017 року (т. а.с. 190), вказана ухвала суду позивачем не виконана.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 02 лютого 2022 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_8 про тимчасове вилучення доказів та вирішено тимчасово вилучити у ОСОБА_1 оригінал договору позики від 01 червня 2017 року та оригінал розписки від 01 червня 2017 року. Ухвалу напраленого для виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання позивача (том 2 а.с.217). Однак 16 лютого 2022 року ухвала суду апеляційної інстанції була повернута Вишневим відділом державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області стягувачу (том 2 а.с.245).
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що позивач по справі, будучи обізнаним про наявність даного спору та розгляд апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції, надав 23 грудня 2021 року відзив на апеляційну скаргу та протягом всього строку перебування справи в провадженні апеляційного суду, який становить значний період з 01 грудня 2021 року, до суду апеляційної інстанції не з`являвся, виклики в судове засідання (судові повістки, оголошення) ігнорував, що свідчить про ухилення позивача від обов`язку доведення своїх позовних вимог. 
Отже, колегія суддів враховує правила про обов`язковість подання в судовому засіданні письмових доказів в оригіналі (частина друга статті 64 ЦПК України 2004 року). Відсутність оригіналу боргового документа у позичальника позбавляє його можливості вимагати від боржника виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
У зв`язку з відсутністю оригіналів договору позики та розписки адвокат Коваль А.К., як представник відповідача ОСОБА_3 , не підтримав клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи, наголошуючи, що у такому випадку позивачем не доведено вимоги позову.
Таким чином, підсумовуючі усе вищенаведене, та те, що в матеріалах справи відсутні оригінали договору позики та розписки до договору позики, а також те, що ОСОБА_1 не довів наявність у нього оригіналів цих документів, не надавши їх ані в суді першої інстанції, ані апеляційному суду, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , а тому відсутність підстав для стягнення за цим договором грошових коштів з відповідачів. 
Положеннями частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на наведене, рішення суду підлягає скасуванню в порядку пп. 2, 4 ч. 1 ст. 376, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового рішення (постанови) про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).
За подання апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_3 сплачено судовий збір в сумі 15 768 грн., який слід компенсувати останньому за рахунок позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити. 
Заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 24 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 15 765 (п`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять) грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 14 вересня 2023 року. 

Головуючий:
Судді: