Постанова
Іменем України
 
27 липня 2023 року 
м. Київ

справа № 243/10624/21
провадження № 61-1065св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Донецький національний медичний університет,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2021 року у складі судді Мінаєва І. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Хейло Я. В., Мірути О. А., Тимченко О. О.,
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Донецького національного медичного університету (далі - ДНМУ) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що згідно з наказом відповідача № 06/02/1-ок від 02 червня 2015 року позивач прийнятий на посаду доцента кафедри внутрішньої медицини № 1 до обрання за конкурсом.
З 02 листопада 2015 року з ним додатково були оформлені трудові відносини щодо роботи за сумісництвом на 0,5 ставки на посаді доцента кафедри внутрішньої медицини № 1.
02 вересня 2020 року відповідач продовжив з ним трудові відносини по виборній посаді (основна робота на 1,0 ставки доцентом кафедри внутрішньої медицини № 1 до обрання за конкурсом),  після проведення конкурсу 08 грудня 2020 року позивач продовжив працювати у відповідача по основній роботі на посаді асистента кафедри внутрішньої медицини № 1 строком на 5 років.
Наказами ДНМУ від 23 червня 2021 року та 24 червня 2021 року ОСОБА_1 був звільнений з займаних ним посад на підставі пункту 3 статті 41 КЗпП України у зв`язку з вчиненням аморального проступку, несумісного з продовженням виховної роботи.
21 липня 2021 року відповідач видав наказ № 287, яким скасував вищезазначені накази. З цим наказом ОСОБА_1 ознайомився 27 липня 2021 року і того ж дня подав заяву про надання частини щорічної відпустки з 27 липня 2021 року.
25 серпня 2021 року розпорядженням ДНМУ № 297 «Про надання пояснень» позивачу ОСОБА_1 було приписано надати пояснення до 13-00 год 26 серпня 2021 року щодо причин неявки на роботу 28 липня 2021 року та 29 липня 2021 року.
З 25 серпня 2021 року позивач перебував на лікарняному, про що 26 серпня 2021 року повідомив кадрову службу відповідача, також зазначивши про неможливість у вказаний строк надати пояснення, в тому числі через необхідність відвідування лікаря.
27 серпня 2021 року після ознайомлення з актами «Про відсутність на роботі» від 28 липня 2021 року та 29 липня 2021 року ОСОБА_1 надав відповідні пояснення.
02 вересня 2021 року, після закінчення тимчасової непрацездатності, позивач вийшов на роботу, де отримав наказ відповідача № 331 від 27 серпня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 » з посад доцента і асистента кафедри внутрішньої медицини № 1 за прогул згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України.
Позивач вважає зазначений наказ незаконним, оскільки звільнення відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що прямо суперечить частині третій статті 40 КЗпП.
Зазначення в наказі припису: «Вважати днем звільнення перший день виходу на роботу після закриття листка тимчасової непрацездатності» лише змінює дату звільнення, в той час як припис «звільнити» набув чинності в день видання наказу.
Крім того, на думку позивача, наказ про звільнення має містити чітку дату припису про звільнення працівника, але і ці приписи були відповідачем порушені.
Підставами видання наказу зазначені акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці від 28 липня 2021 року та 29 липня 2021 року, які мають однаковий зміст (за винятком дат) і були складені відносно позивача як асистента кафедри внутрішньої медицини № 1, будь-яких актів щодо доцента кафедри внутрішньої медицини не складалися.
Щодо підстав для звільнення асистента кафедри внутрішньої медицини, викладених в актах від 28 липня 2021 року та 29 липня 2021 року, позивач вказує, що вперше про їх існування довідався 25 серпня 2021 року. Так, в акті від 28 липня 2021 року зазначено про події 29 липня 2021 року, що беззаперечно свідчить про його нікчемність.
На переконання позивача, акти не складалися ані 28 липня 2021 року, ані 29 липня 2021 року, а події, що в них засвідчені, взагалі не відбувалися.
З огляду на зміст актів всі три підписанти актів мали одночасно перебувати з              08-00 год до 16-45 год 28 липня 2021 року та 29 липня 2021 року по кожній з зазначених в актах про його відсутність чотирьох адрес у м. Краматорську та п`яти адрес у м. Слов`янську, що є фізично неможливим.
Весь минулий навчальний рік через карантинні обмеження проходив у дистанційному режимі навчання, тому позивач, як і багато його колег, виконував роботу з дистанційно обладнаного робочого місця.
Згідно графіку відпусток йому мали надати щорічну відпустку повної тривалості по кожній посаді з 01 липня 2021 року. Однак, через його незаконне звільнення наказами № 225 та № 235 наприкінці червня 2021 року ОСОБА_1 виплачено компенсацію за невикористану відпустку, що мало наслідком ненарахування йому матеріальної допомоги на оздоровлення, яка надається одночасно з наданням щорічної відпустки. Наказ же відповідача про скасування зазначених наказів не містив жодного пояснення щодо його подальшої роботи.
Після подання позивачем заяви про надання щорічної відпустки 27 липня 2021 року він неодноразово (в тому числі письмово 09 серпня 2021 року та 13 серпня 2021 року) звертався до відповідача з проханням повідомити про причини ненадання йому для ознайомлення наказу про відпустки, але ці заяви залишилися без відповіді.
Крім того, згідно коригувального табелю використання обліку робочого часу за липень 2021 року з 27 липня 2021 року і до кінця місяця у позивача по кожній посаді значиться позначка «В» - відпустка, тому складання двох актів, на думку позивача, є взагалі незрозумілим.
ОСОБА_1 просив відповідача надати йому копії документів, з яких би вбачався його обов`язок перебувати саме за дев`ятьма адресами, зазначеними в актах, 28 та 29 липня 2021 року з 08:00 год до 16:45 год та підтвердження його ознайомлення з такими документами. Відповіді на запит він не отримав.
Крім того, з 19 жовтня 2015 року до теперішнього часу позивач є керівником первинної профспілкової організації працівників ДНМУ. В порушення частини третьої статті 252 КЗпП України запиту до профспілкового комітету та до Донецької обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я (яка є вищою відносно до очолюваної ним організації) про надання згоди на звільнення його з займаних посад від відповідача не надходило.
Незаконне повторне звільнення позивача з посад доцента та асистента кафедри внутрішньої медицини № 1 ДНМУ завдало позивачу моральної шкоди, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків та негативно вплинуло на його ділову репутацію. Незаконним звільненням відповідач протиправно позбавив його права на щорічний відпочинок та на матеріальну допомогу як науково-педагогічного працівника. 
Позивач просив:
визнати незаконним та скасувати наказ від 27 серпня 2021 року № 331 «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади доцента (на 0,5 ставки) та асистента (на 1,0 ставку) кафедри внутрішньої медицини № 1 ДНМУ;
поновити його на роботі з 28 серпня 2021 року на посадах доцента (на 0,5 ставки) та асистента (на 1,0 ставку) кафедри внутрішньої медицини № 1 ДНМУ;
розрахувати та стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по посадам доцента (на 0,5 ставки) та асистента (на 1,0 ставки) кафедри внутрішньої медицини № 1 ДНМУ, починаючи з 28 серпня 2021 року по день поновлення на роботі;
стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн за незаконне звільнення.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2021 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року,в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДНМУ про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, відмовлено в повному обсязі.
Повернуто ОСОБА_1 надмірно сплачений судовий збір у розмірі 197,74 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Відомості, зафіксовані в актах про відсутність ОСОБА_1 на роботі, за адресами, що закріплені за кафедрою внутрішньої медицини № 1 ДНМУ, підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Свідок ОСОБА_4 підтвердила надання службового автомобілю для перевірки наявності ОСОБА_1 на роботі та закріплення вказаних в актах приміщень за очолюваною ОСОБА_1 кафедрою;
позивач ОСОБА_1 , не заперечуючи факту відсутності на роботі 28 липня 2021 року та 29 липня 2021 року, зазначав, що він перебував у щорічній відпустці, про що 27 липня 2021 року подав відповідну заяву. Саме цими обставинами позивач обґрунтував свою відсутність на роботі, тому заперечення позивача щодо наявності описки в даті складання акту від 29 липня 2021 року та нікчемності зазначених актів з огляду на неможливість одночасного перебування всіх трьох підписантів за дев`ятьма різними адресами є безпідставними, оскільки не мають правового значення для вирішення цієї справи. Водночас, доводи позивача про його перебування у відпустці спростовуються наданою ним відповідачеві 19 серпня 2021 року заявою з вимогою про усунення порушення його права на відпочинок, адже з її змісту вбачається, що позивачеві було відомо про відсутність наказу про надання йому відпустки і, відповідно, нарахування відповідних виплат, зокрема, матеріальної допомоги на оздоровлення;
ані позивачем, ані відповідачем суду не надано відповідного наказу (розпорядження) щодо запровадження дистанційної роботи позивача, що свідчить про відсутність такого наказу. Отже, доводи позивача про дистанційне виконання службових обов`язків не знайшли підтвердження у судовому засіданні попри його посилання на наявність такого наказу ще у 2019 році. Наведені обставини у сукупності з поясненнями свідків про запровадження дистанційного навчання для студентів навесні 2021 року не свідчать про наявність підстав для дистанційної роботи позивача без відповідного наказу відповідача;
судом встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений відповідачем 23 червня 2021 року та 24 червня 2021 року з обох посад, після звільнення йому було нараховано компенсацію за невикористані відпустки по обом посадам у розмірі 46 192,20 грн (основна посада) та 11 036,81 грн (внутрішнє сумісництво), яка згідно зі статтею 24 Закону України «Про відпустки» була обчислена з розрахунку повної їх тривалості. Доводи позивача про виплату йому компенсації лише за одну невикористану відпустку спростовуються наданими позивачем розрахунковими листками заробітної плати;
після скасування відповідачем наказів ДНМУ № 225 від 23 червня 2021 року та № 235 від 24 червня 2021 року наказом ДНМУ № 287 від 21 липня 2021 року, з яким ОСОБА_1 був ознайомлений особисто під підпис 27 липня 2021 року, позивачем подано заяву про надання щорічної основної відпустки тривалістю 34 календарних дні з 27 липня 2021 року по 30 серпня 2021 року. На заяві міститься резолюція з вказівкою бухгалтерії повідомити про виплати при звільненні, яка датована 27 липня 2021 року. Згідно із службовою запискою в. о. заст. головного бухгалтера згідно із наказами № 225 від 23 червня 2021 року та № 235 від 24 червня 2021 року кошти були виплачені у повному обсязі. Отже, відповідач, отримавши заяву поновленого на роботі працівника про надання йому щорічної відпустки, з`ясував про здійснення виплати компенсації за невикористану відпустку цьому працівнику і тому відмовив йому у наданні щорічної відпустки, повна тривалість якої була компенсована при звільненні;
доводи позивача стосовно того, що з наказом про надання відпустки відповідач ніколи його не ознайомлював за всі попередні роки роботи, тому він вважав, що після написання заяви він відбув у відпустку, не мають значення для розгляду справи, оскільки позивачеві відомий порядок надання відпусток з обов`язковим виданням відповідного наказу, який має під підпис бути доведеним до працівника. Про дотримання цього порядку суду повідомив допитаний свідок ОСОБА_5 - заступник ректора з кадрової роботи ДНМУ;
таким чином, 28 липня 2021 року та 29 липня 2021 року позивачем допущено прогул без поважних причин, доказів на підтвердження поважності причин відсутності ОСОБА_1 на роботі не надано, а посилання позивача на перебування у відпустці, за відсутності у нього як права на щорічну відпустку, так і відповідного наказу відповідача про надання йому відпустки, зазначених обставин не спростовує;
звільнення ОСОБА_1 проведено без попередньої згоди профспілкової організації. Положенням частини дев`ятої статті 43 КЗпП України визначено обов`язок суду запитати згоду профспілкової організації на звільнення працівника у разі розірвання трудового договору без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації і лише після цього розглянути спір по суті. Відсутність попередньої згоди виборного органу профспілкової організації на звільнення працівника з роботи не є достатньою підставою для поновлення працівника на роботі, якщо немає інших порушень, які дають підстави для поновлення працівника на роботі;
у протоколі № 16 засідання профспілкового комітету відсутнє будь-яке правове обґрунтування обставин, що передували звільненню ОСОБА_1 , підстав звільнення позивача, а також не зазначено конкретних підстав, які б обґрунтовували відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , відомості, що викладені за змістом цього протоколу, є ідентичними доводам позовної заяви, які оцінені судом під час розгляду справи. Окрім того, наданий протокол не містить прізвищ, імен та по батькові учасників профспілки, на що вказував представник відповідача, з викладених відомостей можливо встановити, що на засіданні були присутні ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , інші три учасники знеособлені. Позивач у судовому засіданні не повідомив суду відомості про присутніх осіб на засіданні профспілки, прізвище четвертого учасника не назвав, в той час як представник відповідача повідомляв, що з 05 листопада 2021 року в складі профспілки були лише 3 особи, відповідно доводи представника відповідача щодо відсутності кворуму профспілки для ухвалення рішення не спростував, посилаючись на неможливість представника відповідача надавати оцінку діям іншої юридичної особи. Постановою президії Донецької обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я № П-4 від 24 листопада 2021 року також відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , відмова обґрунтована наявністю у ОСОБА_1 невикористаної щорічної відпустки, на яку він мав право. Суд же під час розгляду справи дійшов протилежного висновку про відсутність у позивача права на щорічні оплачувані відпустки після виплати йому компенсації за невикористані дні відпустки;
доводи позивача про його звільнення в період тимчасової непрацездатності є безпідставними, оскільки згідно зі змістом оспорюваного наказу днем звільнення слід вважати перший день виходу на роботу після закриття листка тимчасової непрацездатності. Дата звільнення працівника є останнім днем його роботи, тому звільнення працівника повинно бути проведено саме під час його перебування на роботі, а не перебування у відпустках, чи в період його тимчасової непрацездатності. Отже, позивач був звільнений з дотриманням припису частини третьої статті 40 КЗпП України щодо заборони звільнення в період тимчасової непрацездатності працівника;
позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що його звільнення відбулось із порушенням норм трудового законодавства України. Таким чином, судом встановлено відсутність підстав для поновлення позивача на посадах. У зв`язку із цим відсутні і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які в цьому випадку є похідними від вимог про поновлення на роботі;
наявність порушення прав працівника є головною підставою для покладання на роботодавця обов`язку з відшкодування моральної шкоди. Оскільки під час судового розгляду справи судом не встановлено порушень прав позивача, відповідно і підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.
Короткий зміст вимог та доводів  касаційної скарги
У січні 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій просить  скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду по справі від 20 грудня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі або направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
судом першої інстанції не враховані вимоги частини шостої статті 6, пункту 2 частини першої статті 9, частини чотирнадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки», норми абзацу 3 пункту 2 Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 346. Належне застосування вказаних норм, дозволяє зробити висновок, що для реалізації права позивача як науково-педагогічного працівника на щорічну відпустку достатньо було поданої ним заяви про надання такої відпустки. У свою чергу, кадрове оформлення (видача відповідного наказу роботодавця) поданої заяви від 27 липня 2021 року про надання щорічної відпустки не є юридичним фактом, з яким мало пов`язуватися виникнення у позивача на той час, як асистента кафедри внутрішньої медицини № 1 ДНМУ такого права відповідно до вказаних вище норм матеріального права. Майже тотожна правова позиція міститься у пункті 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 487/8206/18;
суди не врахували абзац 7 частини першої статті 57 Закону України «Про освіту», де держава гарантує виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки;
право на відпустку забезпечується, зокрема, забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 Закону «Про відпустки». Однак, дана норма не передбачає такої компенсації за «незаконне» та/або скасоване звільнення працівника;
суд зробив помилковий висновок, що усі щорічні відпустки були надані позивачу у повному обсязі. Так, довідкою ДНМУ від 17 серпня 2021 року № 1315 підтверджується, що на день звільнення позивача у червні 2021 року ним були використані лише 5 щорічних відпусток замість 7. Це все було викладене позивачем у листі від 19 серпня 2021 року до ректора ДНМУ про усунення порушення права на відпочинок, змістом якого, окрім іншого, зазначено, що в день звільнення позивач отримав компенсацію лише за одну щорічну відпустку, а мав отримати за дві (по основній посаді). Також, наведені у довідці ДНМУ від 17 лютого 2022 року № ДОН77 розрахунки доводять отримання позивачем у червні 2021 року компенсації за невикористану щорічну відпустку лише за 54 календарних дні;
суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив зібрані у справі докази;
наказом ДНМУ «Про продовження карантинних заходів» від 29 квітня 2021 року № 154 (далі - наказ № 154), з 01 травня 2021 року по 30 червня 2021 року були продовжені карантинні заходи в ДНМУ. Пунктами 2 та 3 наказу № 154 було приписано проводити освітній процес у змішаній формі, а частку дистанційного навчання визначати рішенням кафедральних зборів;
доказів надання позивачу як асистенту кафедри внутрішньої медицини № 1 і як доценту кафедри внутрішньої медицини № 1 робочих місць відповідачем не надано. Так само, як не було надано з боку ДНМУ і доказів закріплення будь-якого робочого приміщення за кафедрою внутрішньої медицини № 1. Суди проігнорували твердження позивача відносно відсутності закріплених за ним робочих місць;
суд апеляційної інстанції застосував пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України без урахування висновку щодо застосування даної норми у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 369/3017/18;
матеріали справи, поряд з іншим, доводять відсутність:
документальних підтверджень надання позивачу робочого місця, на якому за позицією відповідача і з чим погодилися суди обидвох інстанцій, він нібито мав знаходитись 28 липня 2021року і 29 липня 2021 року з 08:00 до 16:45 - тобто по 8 годин 45 хвилин попре тривалість його робочого дня по основній посаді 7 годин 12 хвилин;
законності ненадання позивачу з 27 липня 2021 року частини щорічної відпустки на підставі його заяви від 27 липня 2021 року;
суди безпідставно не врахували рішення профспілкових органів, якими на виконання ухвали Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 листопада 2021 року по даній справі роst faktum аргументовано було відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача з роботи з посад асистента і доцента кафедри внутрішньої медицини № 1. Тим більш, що повторні звільнення позивача було навмисно зроблено відповідачем наказом № 331 без попередньої згоди виборних профспілкових органів, щоб у подальшому затягувався судовий розгляд справи.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 
Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 243/10624/21, витребувано справу з суду першої інстанції, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року відмовлено.
У березні 2023 року матеріали цивільної справи № 243/10624/21 надійшли до Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 27 лютого 2023 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 487/8206/18, від 18 серпня 2021 року у справі № 369/3017/18, необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року № 207/831/20 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що 02 червня 2015 року ОСОБА_1 прийнятий доцентом кафедри внутрішньої медицини № 1 до обрання за конкурсом у Донецький національний медичний університет ім. М. Горького, який перейменовано у ДНМУ.
Згідно з наказом Донецького національного медичного університету ім. М. Горького № 11/02/1-ок від 29 жовтня 2015 року ОСОБА_1 прийнято доцентом кафедри внутрішньої медицини № 1 на 0,5 ставки за сумісництвом з 02 листопада 2015 року.
Наказами відповідача від 23 червня 2021 року та 24 червня 2021 року   ОСОБА_1 звільнений з займаних ним посад на підставі пункту 3 статті 41 КЗпП України у зв`язку з вчиненням аморального проступку, несумісного з продовженням виховної роботи.
07 липня 2021 року Донецька обласна організація профспілки працівників охорони здоров`я України звернулася з листом до ректора ДНМУ про негайне усунення порушень трудового законодавства та поновлення ОСОБА_1 на посадах, з яких його було звільнено 23 червня 2021 всупереч частині третьої статті 252 КЗпП України без попередньої згоди профспілки.
Наказом ДНМУ від 21 липня 2021 року № 287 скасовано наказ ДНМУ від 23 червня 2021 року № 225 «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ ДНМУ від 24 червня 2021 року № 235 «Про звільнення ОСОБА_1 ». В наказі міститься позначка про ознайомлення з наказом ОСОБА_1 27 липня 2021 року.
27 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання щорічної основної відпустки тривалістю 34 календарних дні з 27 липня 2021 року по 30 серпня 2021 року. На заяві міститься резолюція: «Бухгалтерія, прошу надати інформацію про виплати при звільненні», датована 27 липня 2021 року.
Відповідно корегуючого табелю обліку використання робочого часу за липень 2021 року, у ОСОБА_1 , який працює доцентом та асистентом з 27 липня 2021 року по 30 липня 2021 року в табелі проставлено позначку «В», тобто перебування у відпустці.
Розпорядженням ДНМУ від 25 серпня 2021 року № 297 визначено надати асистенту та доценту ОСОБА_1 до 13-00 26 серпня 2021 року письмове пояснення причин неявки на роботу 28 липня 2021 року та 29 липня 2021 року.
Згідно з актом про відсутність на роботі від 29 липня 2021року, комісія у складі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встановила, що 29 липня 2021  ОСОБА_1 , асистент кафедри внутрішньої медицини № 1 був відсутнім на роботі без поважних причин з 08-00 год до 16-45 год впродовж робочого дня за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 . Причину відсутності на момент складання акту нікому не повідомив.
Відповідно до акту ДНМУ про відсутність на роботі, комісія у складі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встановила, що 28 липня 2021 року ОСОБА_1 , асистент кафедри внутрішньої медицини № 1 був відсутнім на роботі без поважних причин з 08-00 год до 16-45 год впродовж робочого дня за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 . Причину відсутності на момент складання акту нікому не повідомив.
Згідно з поясненнями ОСОБА_1 (вхідний № 645 від 27 серпня 2021 року) надати пояснення у строк, зазначений у пункті 1 наказу ДНМУ № 297 від 25 серпня 2021 року, неможливо, в тому числі через відвідування лікаря. Зазначив, що згідно затвердженого графіка відпусток він мав піти у щорічні відпустки повної тривалості по кожній посаді з 01 липня 2021 року. Відразу після ознайомлення з наказом ДНМУ № 287 від 21 липня 2021 року він 27 липня 2021 року  подав заяву про надання частини щорічної відпустки з вказаної дати, тому очікував на дотримання його трудових прав та наявність відповідного наказу про надання йому щорічних відпусток. Корегуючий табель був підписаний першим проректором ОСОБА_10 , в ньому по кожній посаді зазначено про перебування у відпустці з 27 липня 2021 року. Просив надати копії документів, з яких має слідувати його обов`язок перебування саме за даними адресами 28 та 29 липня 2021 з 08-00 год до 16-45 год та підтвердження його ознайомлення з їх змістом.
Відповідно до наказу ДНМУ № 331 від 27 серпня 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 доцента (на 0,5 ставки) та асистента (на 1,0 ставку) кафедри внутрішньої медицини № 1 звільнено за прогул згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Наказ про звільнення обґрунтований наступними обставинами: ОСОБА_1 поновлений на роботі на посаді асистента (на 1,0 ставку) і доцента (на 0,5 ставки) кафедри внутрішньої медицини № 1 ДНМУ. 27 липня 2021 року ОСОБА_1 ознайомлений з наказом, але 28 липня 2021 року та 29 липня 2021 року до виконання своїх службових обов`язків не приступив, на роботі був відсутній, про що складені відповідні акти. Розпорядженням від 25 серпня 2021 року № 297 ОСОБА_1 зобов`язано надати пояснення, але у визначений строк пояснень не надано. 27 серпня 2021 року ОСОБА_1 надав пояснення, в яких вказав, що вважав, що знаходиться у відпустці, хоча наказ про надання відпустки ОСОБА_1 не видавався, про що йому було відомо. В наказі вказано вважати днем звільнення перший день виходу на роботу після закриття листка тимчасової непрацездатності.
13 вересня 2021 року Донецька обласна організація профспілки працівників охорони здоров`я України звернулася до ректора ДНМУ з листом про вимогу негайного усунення порушень трудового законодавства та поновлення ОСОБА_1 на посадах у ДНМУ.
За відомостями Донецької обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я України від 01 жовтня 2021 року профспілка не отримувала запиту про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 .
Згідно з контрактом № 12/08/9 від 08 грудня 2020 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу на кафедру внутрішньої медицини № 1 кафедри структурного підрозділу за посадою асистента, термін дії контракту по 07 грудня 2025 року.
Відповідно до розрахункового листка заробітної плати за червень 2021 року, ОСОБА_1 по основній посаді нараховано заробітну плату, що складалася, зокрема, з компенсації за відпустку у розмірі 46 192,20 грн та оплати по середньому заробітку у розмірі 6 325,32 грн, у липні 2021 за червень здійснено нарахування по середньому заробітку у сумі 8 433,76 грн.
Відповідно до розрахункового листка заробітної плати за внутрішнім сумісництвом ОСОБА_1 у червні 2021 було нараховано заробітну плату, що складалася, зокрема, з компенсації за відпустку у розмірі 11 036,81 грн та оплати по середньому заробітку у розмірі 2 676,87 грн, у липні 2021 за червень здійснено нарахування по середньому заробітку у сумі 3 059,28 грн.
Згідно з колективним договором між трудовим колективом та адміністрацією ДНМУ, прийнятим на конференції трудового колективу ДНМУ 29 жовтня 2019 року, пунктами 2.2.1, 2.2.3 визначено обов`язок працівників сумлінно і якісно виконувати свою роботу, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку. Профспілковий комітет зобов`язався сприяти дотриманню працівниками правил внутрішнього трудового розпорядку і трудової дисципліни, сприяти адміністрації в питаннях зміцнення дисципліни праці, виконання посадових інструкцій співробітниками (пункти 2.3.1, 2.3.5). Пунктом 4.10 визначено, що щорічні, додаткові, соціальні, творчі відпустки, відпустки без збереження заробітної плати адміністрація надає працівникам відповідно до Закону України «Про відпустки» та цього колективного договору. Пунктом 5.5 врегульовано розірвання трудового договору з ініціативи адміністрації за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на підставі, зокрема пункту 4 статті 40 КЗпП, вказано, що рішення профспілкового комітету про відмову в наданні згоди на звільнення має бути обґрунтованим, якщо рішення не містить обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, адміністрація має право звільнити працівника без згоди профспілкового комітету. Пунктом 8.6 визначено гарантію діяльності профспілкового комітету, зокрема не допускати звільнення з роботи з ініціативи адміністрації працівників, які брані до складу профспілкового комітету та не звільнених від виконання основної роботи в університеті, без згоди Донецької обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я України.
25 серпня 2021 року о 13-00 год ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання йому актів, якими зафіксовано його присутність або відсутність 28 липня 2021 року та 29 липня 2021 року на робочому місці та виконання або не виконання ним службових обов`язків у зв`язку з виданням розпорядження № 297 від 25 серпня 2021 року «Про надання пояснення». 
Згідно з поясненнями ОСОБА_11 № 886 від 21 жовтня 2021 року, 27 липня 2021 року вона була ознайомлена з наказом ДНМУ № 287 від 21 липня 2021 року, якими були скасовані накази про звільнення ОСОБА_1 27 липня 2021 року поновленим на роботі ОСОБА_1 була надана заява про надання частини щорічної відпустки, що узгоджувалося із затвердженим графіком надання щорічних відпусток. За весь час роботи в ДНМУ з жодним наказом про надання щорічної відпустки будь-кому з працівників її не ознайомлювали, але норми законодавства щодо надання відпусток працівникам раніше завжди виконувалися. Зазначені обставини надавали їй достатньо підстав для складання корегуючого табелю використання робочого часу стосовно ОСОБА_1 з відміткою «В» (відпустка) з 27 липня 2021 року до кінця липня 2021 року. Подальший факт підписання даного корегуючого табелю ОСОБА_10 підтвердив для неї правильність складання цього табелю.
ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатним внаслідок захворювання або травми, що не пов`язані з нещасним випадком на виробництві, з 25 серпня 2021 року по 30 серпня 2021 року та з 31 серпня 2021 року по 01 вересня 2021 року.
Відповідно до службової записки в. о. заст. гол. бухгалтера ОСОБА_12 , згідно наказів № 310 від 16 серпня 2021 року, № 225 від 23 червня 2021, № 235 від 24 червня 2021 кошти були виплачені у повному обсязі.
Згідно з табелем обліку використання робочого часу за серпень 2021 року ОСОБА_1 перебував у відпустці з 01 серпня 2021 року по 24 серпня 2021 року, з 25 серпня 2021 року містяться відмітки про тимчасову непрацездатність.
Наказом ДНМУ № 502 від 07 вересня 2020 року «Про розміщення робочих та навчальних приміщень структурних підрозділів та кафедр університету у м. Краматорськ» затверджено розміщення робочих та навчальних приміщень структурних підрозділів та кафедр університету у м. Краматорську відповідно до додатку - вчена рада, профспілка ДНМУ розташовується в аудиторії № 2307-а 2 корпусу ДДМА.
Згідно звіту за ІІ півріччя 2020 року, складеного в. о. завідувача кафедри внутрішньої медицини № 1, дислокацією кафедри є: 1) КНП «Міська лікарня № 1 м. Слов`янськ» (1 кімната 10 кв. м); 2) КНП СМР «Міська клінічна лікарня м. Слов`янська» (1 кімната 10 кв .м); 3) КЗ ОЗ «Обласна дитяча лікарня м. Слов`янськ» (1 кімната 12 кв. м); 4) СП КНП «ОКПД» м. Слов`янськ (1 кімната 20 кв. м); 5) КНП Лікарня № 1 Краматорської міської ради (1 кімната 10 кв. м); 6) КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Краматорської міської ради (1 кімната 10 кв. м).
Кафедра внутрішньої медицини № 1 має клінічну базу, а саме: 1) АДРЕСА_2 , КНП «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер»; 2) м. Краматорськ, вул. Дніпровська, 17, КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Краматорської міської ради; 3) м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 1, КЗ «Слов`янський педагогічний ліцей Слов`янської міської ради»; 4) м. Слов`янськ, вул. Малогородська, 142-а, КНП «Обласне територіальне медичне об`єднання м. Краматорськ»; 5) м. Слов`янськ, вул. Шевченка, 40, КНП СМР «Міська клінічна лікарня м. Слов`янська»; 6) м. Слов`янськ, вул. Банківська, 85, КНП СМР «Міська лікарня № 1 м. Слов`янська»; 7) м. Слов`янськ, вул. Банківська, 85, КНП СМР «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Слов`янська».
Відповідно до акту службового розслідування за фактом оплати праці звільненого працівника від 25 жовтня 2021 року, встановлено, що табель обліку використання робочого часу за звітний період з 01 серпня 2021 року по 31 серпня 2021 року, в якому асистенту кафедри внутрішньої медицини № 1 ОСОБА_1 встановлена відмітка «В», був складений 26 серпня 2021 року асистенткою кафедри внутрішньої медицини № 1 ОСОБА_11 , при тому, що ОСОБА_1 у відпустці не перебував, а також корегуючий табель за звітний період з 01 липня 2021 року по 31 липня 2021 року стосовно ОСОБА_1 в порушення вимог наказу ДНМУ № 258 від 06 травня 2020 року також був складений 27 липня 2021 року ОСОБА_11 , яка на момент складання табелів не мала повноважень щодо виконання вказаного напрямку роботи, оскільки відносно неї був відсутній відповідний наказ, який надавав би останній повноваження складання табелів обліку використання робочого часу у відсутність ОСОБА_13 . Таким чином, були встановлені грубі порушення вимог наказу ДНМУ № 258 від 06 травня 2020 року з боку ОСОБА_11 .
Наказом ДНМУ № 528 від 08 листопада 2021 року «Про попередження ОСОБА_11 » було попереджено ОСОБА_11 про недопущення в подальшому аналогічних порушень, та вказано ОСОБА_14 посилити контроль за виконавчою дисципліною на кафедрі, яка йому підпорядкована.
Згідно з витягом з протоколу № 16 засідання профспілкового комітету (в режимі відеоконференції) первинної профспілкової організації працівників ДНМУ від 15 листопада 2021 року, затверджений склад членів профкому становить 7 осіб, на засіданні присутні 4 члени профкому, кворум є. На засіданні затвердили порядок денний, доручили скласти та підписати протокол ОСОБА_1 , після чого подальше засідання продовжено за участю п`яти членів профкому. Доповів ОСОБА_6 про здійснення звільнення ОСОБА_1 без попередньої згоди профкому під час його тимчасової непрацездатності. ОСОБА_1 пояснив, що підставою видання наказу стали акти про його відсутність на роботі 28 липня  та 29 липня, під час голосування по цьому питанню він утримається від голосування. ОСОБА_6 зазначив, що з наказами про надання відпусток в університеті не ознайомлюють, всім відомо, що відпустки надаються під час літніх канікул. Відносно ОСОБА_1 відбулося повторне незаконне звільнення без дотримання норм законодавства, тому запропонував відмовити у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , інших пропозицій не надійшло. За результатами голосування «за» - 4, «проти» - 0, «утримався» - 1, рішення прийнято одноголосно, ухвалили відмовити у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.
Відповідно до постанови президії Донецької обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я України № П-4 від 24 листопада 2021 року «Про виконання ухвали Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12 листопада 2021 року у справі № 243/10624/21». Встановили, зокрема, що підставами видання наказу стали акти про відсутність на роботі асистента кафедри внутрішньої медицини № 1 ДНМУ, тобто законні підстави для звільнення з посади доцента відсутні. 27 липня 2021 року ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом № 287 і того ж дня подав заяву про надання частини щорічної відпустки зі вказаної дати. Довідка ДНМУ від 17 серпня 2021 року № 1315 та повторне звернення ОСОБА_1 до керівництва ДНМУ 19 серпня 2021 року підтверджують наявність невикористаної щорічної відпустки, що вказує на порушення його права на відпочинок з боку ДНМУ та незаконне ігнорування його заяви від 27 липня 2021 року. Ненадання ОСОБА_1 щорічних відпусток на підставі заяви від 27 липня 2021 року порушило його право на відпочинок. Оскільки звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України передбачає звільнення працівника за прогул без поважних причин, а ОСОБА_1 не отримував доручень від роботодавця на період літніх канікул, свого робочого місця як асистент і доцент кафедри внутрішньої медицини № 1 у ДНМУ не має, наказ про його звільнення є безпідставним, виданим з порушенням діючого законодавства. Вирішено відмовити у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 
19 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ректора ДНМУ з листом про усунення порушення його права на відпочинок, в якому зазначено, що в день звільнення він отримав компенсацію лише за одну щорічну відпустку. Після скасування наказів про звільнення де-юре були скасовані і приписи остаточних розрахунків на день незаконних звільнень, окрім того час вимушеного прогулу через незаконне звільнення зараховується до стажу роботи, який дає право на щорічну відпустку, вимагав негайного усунення порушеного права на відпочинок.
Згідно з довідкою ДНМУ № 1315 від 17 серпня 2021 року, ОСОБА_1 , як асистент і доцент кафедри внутрішньої медицини № 1, перебував у щорічній відпустці з 20 липня 2016 року по 14 вересня 2016 року (наказ № 06/13/7-в від 13 червня 2016 року), з 24 липня 2017 року по 18 вересня 2017 року (наказ № 06/15/22-в від 15 червня 2017 року), з 23 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року (наказ № 06/01/14-в від 01 червня 2018 року), з 29 грудня 2018 року по 16 січня 2019 року (наказ № 12/07/6-в від 07 грудня 2018 року), з 01 липня 2019 року по 26 серпня 2019 року (наказ № 06/10/32-в від 10 червня 2019 року), з 13 лютого 2020 року по 14 лютого 2020 року (наказ № 02/11/3-в від 11 лютого 2020 року), з 10 березня 2020 року по 13 березня 2020 року (наказ № 03/11/4-в від 11 березня 2020 року ), з 01 липня 2020 року по 19 серпня 2020 року (наказ № 05/29/4-в від 29 травня 2020 року.
Позиція Верховного Суду
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Відповідно  до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (див. постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.
Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.
Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.
Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ЦПК України.
Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які виключають вину працівника.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.
У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
Така процедура є однією з гарантій недопущення безпідставного притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Проте, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.
У своїх поясненнях від 26 серпня 2021 року ОСОБА_1 зазначив, що згідно затвердженого на 2021 рік графіку надання щорічних відпусток працівникам ДНМУ, з 01 липня 2021 року він мав піти у щорічні відпустки повної тривалості по кожній посаді з 01 липня 2021 року. 27 липня 2021 року, відразу після ознайомлення з наказом ДНМУ № 287 від 21 липня 2021 року, він подав заяву про надання частини щорічної відпустки з вказаної дати, тому очікував на дотримання його трудових прав та наявність відповідного наказу про надання йому щорічних відпусток
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок.
Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.
У статті 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки зі збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Право на відпустки відповідно і до статті 2 Закону України «Про відпустки» мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Порядок і умови надання щорічних відпусток передбачено як у статті 79 КЗпП України, так і у статті 10 Закону України «Про відпустки».
Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.
Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
З аналізу вказаних норм законодавства можна зробити висновок, що конкретний період надання відпустки узгоджується між працівником та роботодавцем з урахуванням інтересів кожної сторони правовідносин.
Вказане погодження знаходить своє вираження у графіку відпусток.
Конкретні дні відпустки узгоджуються сторонами шляхом звернення працівника із заявою про надання відпустки та видання відповідного наказу роботадавцем.
Отже, можна вважати, що період надання відпустки узгоджується до початку періоду відпустки (до 05 січня поточного року), а конкретні дати початку та закінчення відпустки безпосередньо перед наданням такої відпустки узгоджуються сторонами у заяві та виданому на її підставі наказі.
Саме заява працівника є усталеною формою його волевиявлення на надання відпустки; надання відпустки працівникові не відбувається автоматично, а лише шляхом видання уповноваженим працівником (зазвичай керівником) наказу про відпустку на підставі поданої працівником заяви.
Отже, саме шляхом подання відповідної заяви працівник, виходячи зі своїх особистих інтересів та можливостей відпочинку, має повідомити роботодавця про бажання скористатися своїм правом на відпустку а роботодавець - прийняти рішення про надання такої відпустки зважаючи, зокрема, на інтереси виробництва.
Також, як КЗпП України, так і Законом України «Про відпустки», а саме у статтях 80 та 11 відповідно, передбачено вимоги про продовження чи перенесення щорічної відпустки.
Перенесення відпустки на інший період свідчить, що сторони мають узгодити вказане питання відповідно до загальної процедури, тобто як працівник, так і роботодавець мають визначитися, чи відповідає новий період відпустки їх інтересам та чи не порушуються процес організації праці, визначений роботодавцем, та право на відпочинок працівника. Перенесення відпустки передбачає звернення працівника з відповідною заявою до роботодавця та видання наказу роботодавцем, що свідчить про волевиявлення сторін на погодження з новим періодом надання відпустки (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 712/9213/18 (провадження № 14-108цс20).
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У справі, що переглядається:
суди встановили, що 02 червня 2015 року ОСОБА_1 прийнятий доцентом кафедри внутрішньої медицини № 1 до обрання за конкурсом у Донецький національний медичний університет ім. М. Горького;
згідно з наказом Донецького національного медичного університету ім. М. Горького № 11/02/1-ок від 29 жовтня 2015 року ОСОБА_1 прийнято доцентом кафедри внутрішньої медицини № 1 на 0,5 ставки за сумісництвом з 02 листопада 2015 року;
наказами відповідача від 23 червня 2021 року та 24 червня 2021 року   ОСОБА_1 звільнений з займаних ним посад на підставі пункту 3 статті 41 КЗпП України у зв`язку з вчиненням аморального проступку, несумісного з продовженням виховної роботи;
відповідно до розрахункового листка заробітної плати за червень 2021 року, ОСОБА_1 по основній посаді нараховано заробітну плату, що складалася, зокрема, з компенсації за відпустку у розмірі 46 192,20 грн та оплати по середньому заробітку у розмірі 6 325,32 грн, у липні 2021 за червень здійснено нарахування по середньому заробітку у сумі 8 433,76 грн;
відповідно до розрахункового листка заробітної плати за внутрішнім сумісництвом ОСОБА_1 у червні 2021 було нараховано заробітну плату, що складалася, зокрема, з компенсації за відпустку у розмірі 11 036,81 грн та оплати по середньому заробітку у розмірі 2 676,87 грн, у липні 2021 за червень здійснено нарахування по середньому заробітку у сумі 3 059,28 грн;
наказом ДНМУ від 21 липня 2021 року № 287 було скасовано наказ ДНМУ від 23 червня 2021 року № 225 «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ ДНМУ від 24 червня 2021 року № 235 «Про звільнення ОСОБА_1 ». В наказі міститься позначка про ознайомлення з наказом ОСОБА_1 27 липня 2021 року;
27 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання щорічної основної відпустки тривалістю 34 календарних дні з 27 липня 2021 року по 30 серпня 2021 року; 
згідно з актом про відсутність на роботі від 29 липня 2021року, комісія у складі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встановила, що 29 липня 2021  ОСОБА_1 , асистент кафедри внутрішньої медицини № 1 був відсутнім на роботі без поважних причин з 08-00 год. до 16-45 год. впродовж робочого дня за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 . Причину відсутності на момент складання акту нікому не повідомив.
відповідно до акту ДНМУ про відсутність на роботі, комісія у складі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встановила, що 28 липня 2021 року ОСОБА_1 , асистент кафедри внутрішньої медицини № 1 був відсутнім на роботі без поважних причин з 08-00 год. до 16-45 год. впродовж робочого дня за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 . Причину відсутності на момент складання акту нікому не повідомив;
позивачем не надано суду належних та переконливих доказів того, що його заява про надання йому відпустки була узгоджена з керівництвом університету та був виданий відповідний наказ про надання йому відпустки, з яким він був ознайомлений.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що заяву про надання відпустки подано позивачем 27 липня 2021 року, а тому він повинен був перебувати у відпустці і порушень трудової дисципліни  не вчиняв, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять відомостей про згоду керівництва університету на відпустку позивача та видачу відповідного наказу.
ОСОБА_1 не посилається та не доводить факт свого перебування 27  липня 2021 року та 29 липня 2021 року на роботі.
Таким чином, суди першої  та апеляційної інстанції повно та всебічно з`ясували обставини справи, зібраним по справі доказам дали належну оцінку та зробили правильний висновок про те, що звільнення позивача відповідало вимогам закону, й підстав для визнання протиправним наказу про звільнення позивача та скасування цього наказу й поновлення на роботі позивача немає, а тому суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо доводів про неврахування судами рішення профспілкових органів про ненадання згоди на звільнення позивача з роботи, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 4 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Частиною 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування відмови у звільненні працівника з підстав, вказаних у поданні роботодавця. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.
Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.
Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання договору з працівником є порушенням його законних прав.
Висновок про обґрунтованість або необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових та професійних якостей. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів відмови.
Суд першої інстанції дослідив протокол № 16 засідання первинної профспілкової організації працівників ДНМУ та зробив висновок, що  у рішенні профспілкового комітету відсутнє будь-яке правове обґрунтування обставин, що передували звільненню ОСОБА_1 , підстав звільнення позивача, а також не зазначено конкретних підстав, які б обґрунтовували відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 . Постановою президії Донецької обласної організації профспілки працівників охорони здоров`я № П-4 від 24 листопада 2021 року також відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , відмова обґрунтована наявністю у ОСОБА_1 невикористаної щорічної відпустки, на яку він мав право. Водночас, суд першої інстанції зробив протилежний висновок про відсутність у позивача права на щорічні оплачувані відпустки після виплати йому компенсації за невикористані дні відпустки.
Отже, доводи касаційної скарги щодо неврахування судами рішення профспілкових органів про ненадання згоди на звільнення позивача з роботи є безпідставними.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги правовий висновок, викладений у постанові постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 487/8206/18, оскільки ця справа стосується реалізації права на відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, гарантованого статтями 2, 25 Закону України «Про відпустки» та частиною шостою статті 179 КЗпП України.
Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що не всі щорічні відпустки були надані позивачу у повному обсязі та що відповідачем виплачена компенсація за невикористану відпустку не в повному обсязі, так як це не стосується предмета спору.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України) та не спростовують мотиви та висновки суду першої та апеляційної інстанції.
Висновки Верховного Суду
Відповідно до частин першої та другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       І. О. Дундар

           Н. О. Антоненко

           М. М. Русинчук