ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року	Львів	Справа № 300/1542/23 пров. № А/857/14070/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Запотічного І.І. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання -           Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         Думітращук В.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.07.2023р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Думітращук Вікторії Анатоліївни, діючої на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору (суддя суду І інстанції: Матуляк Я.П., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 13.07.2023р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

24.03.2023р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) представник адвокат Думітращук В.А., діюча на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила поновити строк звернення до суду із розглядуваним позовом; визнати протиправною та скасувати постанову Калуського відділу державної виконавчої служби /ВДВС/ у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління /ПЗМУ/ Міністерства юстиції /МЮ/ (м.Івано-Франківськ) № 59522919 від 26.11.2021р.; судові витрати покласти на відповідача (а.с.2-9, 13, 71-74).
Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що постанова про стягнення виконавчого збору не відповідає вимогам закону, оскільки не були винесена державним виконавцем у встановлені строки: одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження (ВП № 59522919 від 12.07.2019р.) – згідно з ч.4 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» або протягом наступного робочого дня з моменту повернення виконавчого документа – відповідно до ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження».
Фактично спірна постанова про стягнення виконавчого збору винесена державним виконавцем після спливу місячного строку з дати повернення виконавчого документа, тобто, остання прийнята із порушення процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».
Процедура стягнення виконавчого збору розпочинається в день повернення виконавчого листа стягувачу, однак не пізніше наступного робочого дня; сама спірна постанова повинна бути зареєстрованою в системі виконавчого провадження. Також з приводу виконання спірної постанови державний виконавець відкрив два виконавчих провадження.

Відповідно до заяви про додаткові обґрунтування позову від 07.07.2023р. представник позивача покликається на правильне застосування ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», при цьому розмір судового збору визначається виходячи із суми, яка підлягає примусовому стягненню, а не від суми, що зазначена у виконавчому документі, тобто, законодавець пов`язує розмір виконавчого збору не від суми боргу за виконавчим документом, а до існування обов`язку боржника її повернути.
Оскільки на момент винесення спірної постанови борг позивача був прощений стягувачем, тобто, такий станом на 26.11.2021р. не існував, тому правових підстав для прийняття рішення про стягнення виконавчого збору у відповідача не було.

          Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до окремої категорії термінових адміністративних справ, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження із викликом учасників справи (а.с.20 і на звороті).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.07.2023р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною та скасовано постанову ВП № 59522919 від 26.11.2021р. про стягнення виконавчого збору; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. (а.с.142-148).

Відповідно до додаткового рішення суду від 28.07.2023р. заяву ОСОБА_1 задоволено частково; ухвалено додаткове рішення по справі, яким стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Калуського ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області ПЗМУ МЮ (м.Івано-Франківськ) на користь позивача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3725 грн. (а.с.165-170).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Калуський ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області ПЗМУ МЮ (м.Івано-Франківськ), який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.173-176).
В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження» стягнення державним виконавцем виконавчого збору є безумовною дією, яка здійснюється в межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із імовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. 
В розглядуваному випадку державний виконавець вчинив спірні дії та виніс постанову про стягнення виконавчого збору в повній відповідності до закону.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив (пояснення, заперечення) на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга підлягає до задоволення, з наступних мотивів. 

Як встановлено під час судового розгляду справи, 12.07.2019р. головним державним виконавцем Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській обл. Рутковською М.З. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59522919 з виконання виконавчого листа № 345/4594/18, виданого Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської обл. 13.06.2019р. про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу в розмірі 39387,91 доларів США, що станом на 15.08.2018р. в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 1081549 грн. 55 коп. (а.с.81 і на звороті).
Згідно договору від 30.08.2021р. про припинення зобов`язань за кредитним договором № 014/0045/82/70744 від 21.02.2007р., укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк Аваль», боргові зобов`язання припинено внаслідок звільнення кредитором позичальника від сплати боргових зобов`язань (прощення боргу); рішення Калуського міськрайонного суду від 25.01.2019р. у справі № 345/4594/18 вважається виконаним (а.с.79-80).
На підставі вказаного договору стягувач подав заяву про повернення виконавчого документа.
27.10.2021р. старший державний виконавець Калуського ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області ПЗМУ МЮ (м.Івано-Франківськ) Кажук І.І. виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», якою припинено чинність арешту майна боржника і скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с.82 і на звороті).
У подальшому 26.11.2021р. цим же державним виконавцем винесено постанову ВП № 59522919 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 54077 грн. 47 коп. (а.с.83).

Предметом спору в цій справі є оцінка правомірності стягнення з боржника суми виконавчого збору відповідно до ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з вказаного боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, що фактично призводить до створення умов для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Окрім цього, позивач наголошує на порушенні відповідачем процедури стягнення виконавчого збору, відсутності боргу на момент винесення спірної постанови, через що правові підстави для стягнення виконавчого збору є відсутніми.

          Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про стягнення виконавчого збору повинна бути наявна у матеріалах виконавчого провадження як окремий документ до моменту повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених п.п.1, 3, 4, 6 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», після чого вона не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа реєструється у автоматизованій системі виконавчого провадження як самостійний виконавчий документ, що може бути звернутий до примусового виконання.
У той же час, всупереч вимогам ч.4 ст.27 вказаного Закону державний виконавець не прийняв одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження - 12.07.2019р., постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.
Більше того, в порушення вищевикладених норм, відповідачем винесено постанову про стягнення виконавчого збору та зареєстровано в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ, через 30 днів після винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.
Отже, зважаючи на те, що процедура прийняття оскаржуваної постанови порушена відповідачем, тому суд дійшов до висновку про протиправність такого рішення.
Крім того, при закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.
Отже, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору.
Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.
За таких обставин при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з боржника у разі закінчення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
Судом встановлено, що державним виконавцем не вчинено жодних дій щодо стягнення у примусовому порядку суми, зазначеної у виконавчому листі № 345/4594/18, оскільки згідно договору від 30.08.2021р. про припинення зобов`язань за кредитним договором боргові зобов`язання припинено внаслідок звільнення кредитором позичальника від сплати боргових зобов`язань (прощення боргу); рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської обл. від 25.01.2019р. у справі № 345/4594/18 вважається виконаним.
Таким чином, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору, а отже, така постанова не відповідає вимогам ст.27 Закону України «Про виконавче провадження».

Між тим, такі висновки суду першої інстанції не у повній мірі ґрунтуються на фактичних обставинах справи і не відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Частиною 2 ст.19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до ст.1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частина 1 ст.5 зазначеного Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
За правилами ч.1 ст.26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 4 ст.27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
За правилами ч.6 ст.27 Закону № 1404-VIII у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
Згідно зі ст.40 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до Закону № 1404-VIII Міністерством юстиції України 02.04.2012р. прийнято наказ № 512/5, яким затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі Інструкція № 512/5).
Пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 визначено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону № 1404-VIII.
Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

З огляду на наведені норми Закону № 1404-VIII та положення Інструкції № 512/5, колегія суддів підкреслює, що згідно з ч.4 ст.27 Закону № 1404-VIII постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується у частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2019р. у справі 821/1109/17.
Окрім того, зазначене узгоджується з п.п.20, 22 розділу ІІІ Інструкції № 512/5, відповідно до яких повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Отже, законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору не виключно з вчиненням ним певних виконавчих дій протягом усього часу виконавчого провадження, яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника. Сума основної винагороди у розмірі 10 відсотків визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. 
Визначення розміру виконавчого збору пов`язане виключно із фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.

В свою чергу, після повернення виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, у якому наводить суму стягнутої та залишок нестягненої суми виконавчого збору задля того, щоб відкоригувати послідуюче стягнення виконавчого збору, у разі повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання. 
Водночас, така сума стягнення аж ніяк не впливає на розмір виконавчого збору, який згідно вимог ст.27 Закону № 1404-VIII стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Водночас, приписи ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» однозначно встановлюють, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
При цьому, згадані норми не вказують на обов`язок державного виконавця визначати поточну заборгованість за відповідним виконавчим документом станом на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору; натомість, закон формулює правило про розмір виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ч.2 ст.27 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла до 28.08.2018р.
Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28.08.2018р., у частині 2 ст.27 Закону № 1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Отже, після 28.08.2018р. розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.

В розрізі наведеного необґрунтованими слід вважати посилання позивача на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020р. у справі № 2540/3203/18, оскільки спір у цих справах відмінний від спору, який виник у справі № 300/1542/23; правовідносини у справі № № 2540/3203/18 виникли під час дії Закону № 1404-VIII (у редакції до 28.08.2018р). 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про неможливість застосування до обставин цієї справи правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 11.03.2020р. у справі № 2540/3203/18, адже її ухвалено за інших фактологічних умов і нормативного регулювання.

Крім того, стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі № 360/3324/19.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів враховує, що зміст наведених норм дає підстави для висновку, що державний виконавець визначає суму виконавчого збору у постанові про відкриття виконавчого провадження, а у випадку повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) постанова про стягнення виконавчого збору має бути прийнята не пізніше наступного дня з дня наведених обставин. При цьому, останнє повноваження реалізується державним виконавцем, якщо виконавчий збір ще не стягнуто. Крім того, наведені норми дозволяють державному виконавцю вирішити питання про стягнення виконавчого збору як у постановах про відкриття виконавчого провадження, про закінчення виконавчого провадження, так і в окремій постанові, якою вирішується питання про стягнення виконавчого збору, під час здійснення виконавчого провадження.
Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Винесення постанови про стягнення виконавчого збору можливе з моменту відкриття виконавчого провадження і до його припинення, зокрема, у випадках повернення виконавчих документів.
Перелік випадків, коли виконавчий збір не стягується, є вичерпним. Після відкриття виконавчого провадження вже розпочинається примусове виконання рішення і, як наслідок, стягнення виконавчого збору. 
Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

Стосовно дотримання строків винесення постанови про стягнення виконавчого збору колегія керується приписами абз.3 ч.5 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.
          В розглядуваному випадку позивач помилково ототожнює недотримання строків прийняття рішення державним виконавцем про стягнення виконавчого збору із порушенням процедури стягнення виконавчого збору. 
При цьому, в розумінні вказаного Закону під порушення процедури слід розуміти помилкове визначення підвідомчості та учасників виконавчого провадження, недотримання вимог щодо початку і завершення виконавчого провадження тощо.
          Звідси, недотримання відповідачем строку винесення постанови про стягнення виконавчого збору за відсутності порушення процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», не може слугувати самостійною та достатньою підставою для висновку про протиправність оскарженої постанови про стягнення виконавчого збору.

За такого правового регулювання та обставин справи колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що державний виконавець Калуського ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області ПЗМУ МЮ (м.Івано-Франківськ) в частині винесення постанови від 26.11.2021р. про стягнення виконавчого збору у розмірі 54077 грн. 47 коп. в межах виконавчого провадження № 59522919 діяв правомірно.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є необґрунтованим та безпідставним, через що останній не підлягає до задоволення. 

Інші обставини щодо відкриття двох виконавчих проваджень по стягненню виконавчого збору, які описані в позовній заяві, виходять за межі предмету розглядуваного спору і не покладалися позивачем (його представником) в основу заявлених вимог.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи результат апеляційного розгляду (в задоволенні позовних вимог відмовлено), понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви не підлягають відшкодуванню позивачу; суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Калуський ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області ПЗМУ МЮ (м.Івано-Франківськ).

          Відповідно до роз`яснень, які викладені в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення в цивільній справі» у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
          Оскільки основне рішення суду за наслідками апеляційного розгляду скасовано і прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову, тому додаткове рішення суду від 28.07.2023р., яке є невід`ємною складовою основного судового рішення, слід вважати таким, що втратило свою силу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до помилкового вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) задовольнити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.07.2023р. в адміністративній справі № 300/1542/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову представника адвоката Думітращук Вікторії Анатоліївни, діючої на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, - відмовити.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви не підлягають відшкодуванню позивачу ОСОБА_1 ; сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Калуський відділ державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складання повного тексту судового рішення: 27.09.2023р.