П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 липня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/16444/22	

Перша інстанція: суддя Попов В.Ф.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Шевчук О. А., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, – 

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.08.2020 по 29.10.2022;
- зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.08.2020 по 29.10.2022.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , зазначила, що під час звільнення з військової служби відповідач не виплатив в повному обсязі грошове забезпечення, а саме індексацію грошового забезпечення. 
Позивач, заявляючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку посилалася на те, що остаточний розрахунок з виплати індексації грошового забезпечення в сумі 60 112,32 грн. був проведений лише 29.10.2022, на виконання судового рішення від 17.01.2022 у справі  №420/8310/21. 
На думку позивачки, оскільки відповідач не виплатив при звільненні належне грошове забезпечення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП України, яка регулює  виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до положень  Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 14 316,50 грн.
В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи справу та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Невиконання цього обов`язку, на думку суду, спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Разом з цим, суд врахував зміни до частини 1 статті 117 КЗпП, що відбулись, починаючи, з 01.07.2022, а тому вирішив, що відповідач повинен виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

В апеляційній скарзі, ВЧ НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, Кодекс законів про працю України не поширюється, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу.
Скаржник, висловлюючи таку позицію, посилається на лист Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 №774/13/84-13.
Також скаржник посилається на абзац 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999, який також вказує, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів, не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).
Окрім цього, скаржник звертає увагу на те, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористалася.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 проходила військову службу у ВЧ НОМЕР_1 ,  має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 31.07.2018. 
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 26.08.2020 №37-РС старший оператор відділення радіоперехоплення та пеленгування загону радіорозвідки ВЧ НОМЕР_1 , старший солдат ОСОБА_1 , звільнена з військової служби у відставку за підпунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я). 
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.08.2020 №172 старший солдат ОСОБА_1 виключена зі списків особового складу частини, та усіх видів забезпечення та направлена для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У зв`язку із невиплатою індексації грошового забезпечення в період військової служби, позивачка звернулася до суду за захистом порушеного права.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 у справі №420/11653/20 визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, вересень 2019 року та з січня 2020 року по 26 серпня 2020 року. 
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 відповідач виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення, із застосуванням базового місяця - січень 2015 року, в розмірі 22 208,51 грн.
Позивач не погодилася із виплаченою сумою індексації грошового забезпечення, у зв`язку з чим повторно звернулася до суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.01.2022 по справі №420/8310/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, із застосуванням місяця, підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум. 
28.10.2022 на виконання вказаного рішення ВЧ виплатила ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в розмірі 60 162,32 грн.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги стосовно того, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, не поширюються норми Кодексу законів про працю України, колегія суддів зазначає таке. 

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України  при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). 
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Такий правовий висновок побудований на висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц..
Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.
Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що підтверджено право позивачки на виплату індексації грошового забезпечення, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, Кодекс законів про працю України не поширюється, та суперечать вищенаведеній практиці Верховного Суду.
Покликання скаржника, в обґрунтування  своєї позиції, на лист Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 №774/13/84-13 колегія суддів вважає недоречним, адже  наведений документ має інформаційний характер та не є нормативно-правовим актом. 
Натомість, в силу приписів статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи повинні діяти відповідно до Конституції та законів України.

Відповідаючи на довід апеляції, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №480/3354/19 висловила правову позицію, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Як зазначено вище, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, індексацію грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Отже, індексація грошового забезпечення відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Таким чином, індексація грошового забезпечення, на яку позивачка мала право, що підтверджено рішенням суду, повинна бути виплачена у день звільнення позивачки із військової служби, і факт її несвоєчасної виплати є безумовною підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею117 КЗпП України.

З урахуванням викладеного правильним є висновок суду першої інстанції, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену частиною 1 статті 117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачці її середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення.
Також, є  правильним  висновок суду першої інстанції про необхідність врахування  змін, внесених до частини 1 статті 117 КЗпП, а саме про обов`язок роботодавця виплачувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не більш як за шість місяців. 
Таким чином, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.
Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення - відсутні.
Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції, що ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                                       І. О. Турецька

суддя                                                                                           О. А. Шевчук

суддя                                                                                           Л. П. Шеметенко

         Повне судове рішення складено 27.07.2023.