ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

04 серпня 2023 року                                                                                    Справа № 902/1191/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Маціщук А.В. ,  суддя Розізнана І.В. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Аттуаль"
на рішення Господарського суду Вінницької області від 29.03.2023
(ухвалене о 15:19 год. у м. Вінниці, повний текст складено 07.04.2023)
та на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2023
(ухвалене о 16:30 год. у м. Вінниці, повний текст складено 28.04.2023)
у справі № 902/1191/22 (суддя Маслій І.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аттуаль"
до Фермерського господарство "Україна"
про стягнення 46 551 грн 28 коп. 

Відповідно до ч.13 ст.8, ч. 10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аттуаль" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Фермерського господарство "Україна" про стягнення 46 551 грн 28 коп., з яких 44 878 грн - вартість дефектного товару, 1 673 грн 28 коп.- вартість додаткових витрат на проведення експертизи.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе обов`язків за Договором поставки №28 від 14.03.2022 в частині поставки товару належної якості, а також понесення витрат на проведення експертизи такого товару.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 29.03.2023 у справі № 902/1191/22 відмовлено в позові.
При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено те, що відповідачем було поставлено товар неналежної якості, або, що псування товару було з вини відповідача, зокрема суд вказав про відсутність доказів належного зберігання товару на складі позивача з дотриманням усіх норм зберігання такого виду товару, а також надання на експертизу позивачем саме того товару що був поставлений відповідачем.
Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 11, 15, 16 22, 202, 509, 526, 614, 623, 626, 629, 662, 664, 673, 674, 675, 677, 678, 679, 680, 688, 712 ЦК України , ст. ст. 224, 226, 268 Господарського кодексу України, п. п. 5, 6, 16, 17, 20, 27, 28 Інструкції П-7 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного вжитку по якості", затвердженої постановою держарбітражу при Раді Міністрів СРСР 15.04.1966.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Аттуаль" звернулося з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просило скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 29.03.2023 у справі №902/1191/22 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, виходячи з такого.
Судом помилково було застосовано до спірних правовідносин абзац перший п. 6 Інструкції П-7 та необґрунтовано не застосовано приписи останнього абзацу цього ж пункту, а також, застосуванню підлягали саме третього абзацу п. 9 Інструкції П-7.
Суд залишив поза увагою правовий висновок, наведений у постанові Верховного Суду від 13.12.2019 по справі № 904/5002/18.
Суд переклав тягар доведення належного зберігання продукції на позивача, що не відповідає вищенаведеним правовим позиціям Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 679 ЦК України
Як вбачається з оскаржуваного рішення суд, відхиляючи протокол випробувань зазначив про те, що матеріали справи не містять доказів того, що випробування здійснювалось саме тієї продукції, яка було поставлена ФГ "Україна".
Проте такі підстави відхилення зазначеного доказу є необґрунтованими, оскільки за такої позиції суду очевидно, що при будь-якому відборі проб, яке буде здійснювались за відсутності представника постачальника, можна ставити під сумнів факт відбору зразків саме тієї продукції, яка поставлялася.
Судом першої інстанції неправомірно відхилено вказаний вище доказ, оскільки скаржник не повинен нести негативні наслідки у випадку неналежного оформлення ДП "Київський обласний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" результатів випробувань, а також з тих підстав, що відповідач у відзиві на позов не обґрунтовував свої заперечення проти позову, фактом неналежного оформлення результатів випробування
За наведеного, скаржник вважає, що рішення Господарського суду Вінницької області у цій справі вимогам ст. 236 ГПК України не відповідає, оскільки вирішено за невірного застосування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносин, а також без урахування висновків, щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду.

Додатковим рішенням Господарського суду Вінницької області від 24.04.2023 у справі №902/1191/22 заяву представника відповідача №03-04/01 від 03.04.2023 про стягнення витрат на правничу (правову) допомогу задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аттуаль" на користь Фермерського господарство "Україна" 35 000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалюючи вказане рішення, суд вказав, що відповідачем понесені витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких підтверджено належними та допустимими доказами, а позивачем не доведено неспівмірність таких витрат.

Також, не погоджуючись із судовим рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Аттуаль" із апеляційною скаргою, відповідно до якої просило додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2023 у справі №902/1191/22 скасувати  ухвалити нове рішення, яким стягнути з позивача на користь відповідача 1 834 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Скаржник вважає, що додаткове рішення є незаконним та необґрунтованим, з таких підстав.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та з ціною позову. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Представником відповідача не виконано вимоги ч. 3 ст. 126 ГПК України, оскільки подана ним заява про ухвалення додаткового рішення не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, часу, витраченого адвокатом на надання даних послуг, а заявлений розмір витрат на правову допомогу не відповідає вимогам ч. 4 ст. 126 ГПК України, так як не є співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Судом першої інстанції перевірено лише відповідність вартості наданих послуг, яка наведена в додатку до договору про надання правової допомоги вартості, яка зазначена у Акті приймання-передачі.
Таким чином, на думку скаржника, зміст оскаржуваного додаткового рішення не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості та законності, а отже має бути скасоване судом апеляційної інстанції, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення заяви про стягнення судових витрат.

Відповідач у відзиві на апеляційні скарги позивача вказує таке.
Зважаючи на вимоги Інструкції П-7 позивач мав перевірити якість товару протягом 20 днів, разом з тим, товар відвантажено на склад позивача 06.05.2022, а позивачем були виявлені недоліки якості отриманого товару 29.07.2022 та 25.08.2022, тобто більше ніж через два місяці від поставки товару.
Пункт п. 9 Інструкції П-7 не може застосовуватись до такого виду продукції, як крупа Кукурудзяна мілка, оскільки прихованими недоліками визначаються такі недоліки які не могли бути виявлені при звичайній перевірці, однак крупа Кукурудзяна мілка постачалась у мішках, які на момент прийняття на склад візуально були цілі та неушкоджені та відповідно до п. 6 Інструкції П-7 могли бути перевірені на якість протягом 20 днів з моменту поставки на склад покупця.
Судом першої інстанції було вірно встановлено, що матеріали справи не містять будь яких доказів щодо складського приміщення в якому зберігався товар після прийняття його від постачальника.
Матеріали справи не містять доказів: відмови покупця від усієї партії товару, зіпсування товару з вини саме відповідача, надання на експертизу позивачем саме того товару що був поставлений відповідачем та належного зберігання товару на складі позивача з дотриманням усіх норм зберігання даного виду товару, позивачем не доведено існування конкретних обставин, які підтверджують вину відповідача щодо завданих позивачу збитків, що виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з їх відшкодування.
Зважаючи на викладене вище, відповідач вважає, що рішення суду від 29.03.2023 про відмову у задоволені позову є правомірним.
Щодо додаткового рішення, відповідач вказує, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що на правову допомогу при розгляді справи 902/1191/22 у Господарському суді Вінницької області відповідач поніс витрати у сумі 35 000 грн, що підтверджується наявними у справі доказами.
Щодо співмірності витрат із ціною позову та значення справи для позивача, відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, витрати на послуги адвоката Лесика В.В. є співмірними та розумними, враховуючи обсяги наданих адвокатом послуг, що погоджені Додатком №1 від 16.09.2022 до договору про надання правничої допомоги №1-09 від 16.09.2022 та підписаними актами про надання правової допомоги, оскільки приймав участь у судових засіданнях у Господарському суді Вінницької області, фізично. При тому що основне місце здійснення діяльності адвоката Лесика В.В. є м. Київ.
З огляду на викладене, відповідач просить відмовити у задоволені апеляційних скарг повністю, а судові рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Вінницької області від 29.03.2023 слід залишити без задоволення, вказане рішення залишити без змін, а апеляційна скарга на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2023 підлягає частковому задоволенню, а означене судове рішення слід скасувати в частині стягнення                   27 500 грн витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 14.03.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аттуаль" (Покупець) та Фермерським господарством "Україна" (Постачальник) укладено Договір поставки №28 (далі - Договір, а. с. 13-15), відповідно до п.1.1. якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупцеві Товар: продукція переробки кукурудзи, а Покупець зобов`язується оплатити Товар та прийняти його на умовах згідно Договору.
Кількість, ціна, асортимент Товару узгоджуються Сторонами згідно заявки Покупця та вказуються у рахунку-фактурі та видатковій накладній на кожну відповідну партію Товару (п. 1.2. Договору).
Поставка Товару здійснюється Постачальником Покупцю партіями на умовах ЕХW (поставка в місце призначення) відповідно до правил IНКОТЄРМС 2020 протягом 3 (трьох) календарних днів після виконання Покупцем п.4.2. Договору. Місце поставки Товару вінницька область, Липовецький район, с. Стара Прилука. Товар поставляється окремими партіями на підставі заявки Покупця. Заявка передається в письмовій формі електронною поштою: fg.ukraina@ukr.net. Результатом погодження заявки є виставлений Постачальником рахунок-фактура. Товар поставляється в асортименті, кількості та за ціною, вказаних у відповідному рахунку- фактурі на Товар/ партію Товару. Поставка Товару здійснюється Постачальником Покупцю за цінами, вираженими в національній валюті України - гривні. Постачальник здійснює навантаження Товару в місці призначення на наданий Покупцем транспорт, Разом із Товаром Постачальник надає Покупцю: - видаткову накладну; - товарно-транспортну накладну; - рахунок-фактуру на оплату Товару/ відповідної партії Товару (якщо оригінал такого не надавався раніше). Покупець безпосередньо перед відвантаження Товару надає Постачальнику Довіреність на уповноважену особу на отримання товарно-матеріальних цінностей. Всі ризики втрати, псування або загибелі Товару переходять від Постачальника до Покупця з моменту відвантаження Товару на транспорт наданий Покупцем, право власності на Товар - з моменту оформлення товарно-транспортної накладної, підписання Сторонами відповідної видаткової накладної на Товар та оплати Товару згідно відповідного рахунку-фактури (Розділ 2 Договору).
Відповідно до розділу 3 Договору, якість Товару повинна відповідати державним стандартам та/ або технічним умовам згідно діючого законодавства України для товарів даного типу. Приймання Товару по кількості здійснюється відповідно до Інструкції П-6 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного вжитку по кількості", затвердженої постановою держарбітражу при Раді Міністрів СРСР 15.06.1965 Приймання Товару по якості здійснюється відповідно до Інструкції П-7 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного вжитку по якості", затвердженої постановою держарбітражу при Раді Міністрів СРСР 15.04.1966 р. Кількість кожної партії Товару, відповідно заявки Покупця, вказується у видаткових накладних на Товар. 
Ціну Договору складає сума всіх видаткових накладних на Товар, поставленого за цим Договором. Покупець здійснює оплату за Товар на умовах 100% попередньої оплати протягом трьох банківських днів з моменту отримання відповідного рахунку-фактури Постачальника на Товар/ партію Товару, у тому числі у факсимільній чи електронній формі, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника на підставі відповідного рахунку-фактури останнього на Товар/ партію Товару (п. 4.1. та п. 4.2. Договору).
Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та діє до 31.12.2022, у будь-якому разі до повного виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань по ньому (п. 8.1. Договору).
В подальшому, на виконання умов договору відповідач 06.05.2022 поставив на адресу позивача крупу кукурудзяну мілку у загальній кількості 20 000 кг на загальну суму 236 160 грн з ПДВ., що підтверджується видатковою накладною №ПР-0000244 від 06.05.2022, яка обопільно підписана сторонами (а. с. 16).
Поставка товару здійснювалася перевізником НМ Транспорт автомобілем RENAULT MAGNUM А3952ТТ причіп/напівпричіп KRONE SD НОМЕР_1 , з пункту навантаження с. Стара Прилука, Вінницький район, Вінницька обл. до пункту розвантаження Одеська обл., Березівський р-н, смт. Радісне, товар крупу кукурудзяну мілку у загальній кількості 20 000 кг на загальну суму 236 160 грн. з ПДВ. здав відповідальна особа вантажовідправника ОСОБА_1 , а отримав відповідальна особа вантажоодержувача Паянов К.Є., що підтверджується товарно-транспортною накладною №ПР- 0000131 від 06.05.2022 (а. с. 17).
29.07.2022 позивачем був складений Акт про приховані недоліки, за замістом якого комісія у складі завідуючої лабораторією, лаборанта та головного обліковця складу вагової продукції, склали акт про те, що при проведенні планової перевірки вагової сировини (товару) на складі ТОВ "Аттуаль" було виявлено кукурудзяну крупу, поставлену ФГ "Україна" (дата поставки 07.05.2022) яка має невластивий, пліснявий запах, зараженість шкідниками хлібних запасів, покрита пліснявою ззовні мішків і всередині на самій продукції. Усього виявлено зіпсованої крупу 2 480 кг та прийнято рішення про утилізацію вказаного товару, як такого, що не підлягає подальшій реалізації (а. с. 18).
Як зазначає позивач, 01.08.2022 на адресу відповідача позивачем було направлено дві претензії-повідомлення. За змістом таких претензій, ТОВ "Аттуаль" повідомило ФГ "Україна" про виявлені недоліки. Зокрема, згідно якісного посвідчення №028765 від 06.05.2022 ФГ "Україна" вологість партії товару має становити 14.0%, проте при перевірці якості поставленого товару показник фактично становив 14.6%. Також, згідно ТУ У 10.6 - 37479073001:2017 прохід сита 19.5 ПА150-2.2 не повинен перевищувати 20.00%, однак при перевірці поставленої крупи виявилось, що даний показник становить 24.00% (а. с. 19-20) .
Між тим, суд вказує, що матеріали справи не містять докази направлення вказаних претензій відповідачу.
Також, 01.08.2022 позивачем також було направлено вимогу погасити отримані ТОВ "Аттуаль" збитки в строк до 10.08.2022 (а. с. 21).
09.08.2022 відповідачем було направлено відповідь на вимогу за вихідним номером №421, відповідно до якої ФГ "Україна" не погодилось з доводами позивача, посилаючись на пропуск покупцем 5-денного строку для складання Акту про приховані недоліки. Постачальник також виявив незгоду щодо утилізації товару в кількості 2 480 кг, оскільки вказане унеможливлює повторне проведення аналізу якості такої продукції. Таким чином, постачальник вважає, що відповідальність за псування товару покладено саме на ТОВ "Аттуаль" (а. с. 22-23).
Листом від 01.08.2022, позивач повідомив відповідача про те, що:
1) в акті про приховані недоліки від 29.07.2022 року, який було додано до вимоги, в даті проведення планової перевірки вагової сировини допущена описка та невірно зазначено 20.07.2022 року, оскільки даний акт складався у день перевірки, яким є 29.07.2022 рік. 
2) Відповідачем зроблено помилковий висновок про неможливість проведення повторного аналізу якості товару в зв`язку з його утилізацією ТОВ "Аттуаль", оскільки на даний час рішення про утилізацію товару не реалізоване. Таким чином, зіпсована кукурудзяна крупа у кількості 2480 кг. наразі є в наявності на підприємстві та зберігається в умовах, що запобігають більшому погіршенню її якості і змішуванню з іншою однорідною продукцією. 
3) Фермерському господарству "Україна" запропоновано направити за адресою зберігання продукції уповноваженого представника для перевірки виявлених недоліків та визначення непридатності продукції для подальшої реалізації. 
4) У випадку неповідомлення ТОВ "Аттуаль" про жодне з прийнятих Відповідачем рішень та неприбуття уповноваженої особи в триденний термін - вказане буде свідчити про погодження ФГ "Україна" з фактом виявлення прихованих недоліків якості товару (а. с. 24).
Відповідь на вказаний лист Позивачем отримано не було, уповноважений представник ФГ "Україна" для перевірки виявлених недоліків та фіксування факту непридатності продукції для подальшої реалізації у визначений термін також не з`явився. 
Пізніше, 25.08.2022 позивачем був складений Акт невідповідності, за замістом якого комісія у складі завідуючої лабораторією, лаборанта та головного обліковця складу вагової продукції, склали акт про те, що 25.08.2022 при плановій перевірці товару та складі ТОВ "Аттуаль" було виявлено кукурудзяну крупу, поставлену ФГ "Україна" 07.05.2022, яка має невластивий, пліснявий запах, зараженість шкідниками хлібних запасів, виявлені хробаки, покрита пліснявою ззовні мішків і всередині на самій продукції. Крупа гаряча всередині при розпакуванні мішків. Усього виявлено зіпсованої крупу 1 320 кг та прийнято рішення про зберігання вказаної крупи, окремо від основної партії товару, для подальшого вирішення питання (а. с. 25).
30.08.2022 на адресу відповідача позивачем було направлено лист в зв`язку з тим, що ТОВ "Аттуаль" знов було виявлено приховані недоліки у цій же партії продукції. Також запропоновано представнику ФГ "Україна" прибути за адресою зберігання продукції та прийняти участь у складанні Акту про виявлення прихованих недоліків, фіксування факту псування продукції та її непридатності до подальшого використання (а. с. 26-27).
Позивач зазначає, що оскільки відповідач не забезпечив прибуття свого представника для складання акту, з метою належної фіксації псування продукції ТОВ "Аттуаль" було подано Заявку на випробування №494 до Державного підприємства "Київський обласний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації".
За результатами експертизи випробувальної лабораторії було складено протокол випробувань №0823 ПР від 06.09.2022, за замістом якого були встановлені невідповідності заявленої відповідачем якості товару в аспекті показників запаху, вологості (а. с. 28-29).
17.10.2022 позивач звернувся до відповідача із вимогою, відповідно до якої вимагав в триденний термін повернути ТОВ "Аттуаль" грошові кошти у розмірі вартості зіпсованої продукції в сумі 44 878 грн та витрати по сплаті послуг незалежної експертної організації в сумі 1 673 грн 28 коп. (а. с. 32-34; докази надіслання - а. с. 35).
Оскільки відповідач добровільно не сплатив вказані кошти, позивач звернувся до суду із позовом в цій справі.
Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. Законом щодо окремих видів господарських зобов`язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду (ст. 225 Господарського кодексу України).
Приписами ст. 226 Господарського кодексу України визначено умови і порядок відшкодування збитків.
Так, відповідно до ч. 1-4 ст. 226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб`єктам, - зобов`язаний відшкодувати на вимогу цих суб`єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. Сторона, яка порушила своє зобов`язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків. Сторона господарського зобов`язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов`язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше. Не підлягають відшкодуванню збитки, завдані правомірною відмовою зобов`язаної сторони від подальшого виконання зобов`язання.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вини. Відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань. Тобто, для застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків, позивач повинен довести наявність у нього збитків, протиправних дій відповідача та причинного зв`язку між збитками позивача та діями відповідача. З аналізу наведеного слідує, що вимога про відшкодування збитків (шкоди) може пред`являтися виключно у разі, якщо збитки є результатом порушення права і виключно до особи, яка це право порушила (п. 5.16 постанови ВП ВС від 18.06.2019 по справі № 920/85/18).
Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
В ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до положень ст. ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.
Продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети. У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису. Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам. Продавець і покупець можуть домовитися про передання товару підвищеної якості порівняно з вимогами, встановленими законом (ст. 673 ЦК України).
Відповідно до ст. 674 ЦК України відповідність товару вимогам законодавства підтверджується способом та в порядку, встановленими законом та іншими нормативно-правовими актами.
Товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу. Договором або законом може бути встановлений строк, протягом якого продавець гарантує якість товару (гарантійний строк) (ч.1, 2 ст. 675 ЦК України).
Законом або іншими нормативно-правовими актами може бути встановлений строк, зі спливом якого товар вважається непридатним для використання за призначенням (строк придатності). Строк придатності товару визначається періодом часу, який обчислюється з дня його виготовлення і протягом якого товар є придатним для використання, або терміном (датою), до настання якого товар є придатним для використання. Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, на який встановлено строк придатності, з таким розрахунком, щоб він міг бути використаний за призначенням до спливу цього строку (ст. 677 ЦК України).
Правові наслідки передання товару неналежної якості визначені у ст. 678 ЦК України, в якій зазначено, що покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару . У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару/
За приписами ст. 679 ЦК України продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту. Якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару, продавець відповідає за його недоліки, якщо він не доведе, що вони виникли після його передання покупцеві внаслідок порушення покупцем правил користування чи зберігання товару, дій третіх осіб, випадку або непереборної сили.
Відповідно до ст. 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 688 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений, - в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.
У разі невиконання покупцем цього обов`язку продавець має право частково або в повному обсязі відмовитися від задоволення відповідних вимог покупця, якщо продавець доведе, що невиконання покупцем обов`язку повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу спричинило неможливість задоволення його вимог або спричинить для продавця витрати, що перевищують його витрати у разі своєчасного повідомлення про порушення умов договору.
Якщо продавець знав або міг знати про те, що переданий покупцеві товар не відповідає умовам договору купівлі-продажу, він не має права посилатися на те, що не одержав від покупця повідомлення про порушення умов договору, та на наслідки невиконання покупцем цього обов`язку, встановлені частиною першою цієї статті.
Статтею 268 Господарського кодексу України визначено, що якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів.
У разі відсутності в договорі умов щодо якості товарів остання визначається відповідно до мети договору або до звичайного рівня якості для предмета договору чи загальних критеріїв якості. 
Постачальник повинен засвідчити якість товарів, що поставляються, належним товаросупровідним документом, який надсилається разом з товаром, якщо інше не передбачено в договорі.
У разі поставки товарів більш низької якості, ніж вимагається стандартом, технічними умовами чи зразком (еталоном), покупець має право відмовитися від прийняття і оплати товарів, а якщо товари уже оплачені покупцем, - вимагати повернення сплаченої суми.
У разі якщо недоліки поставлених товарів можуть бути усунені без повернення їх постачальнику, покупець має право вимагати від постачальника усунення недоліків у місцезнаходженні товарів або усунути їх своїми засобами за рахунок постачальника.
Якщо поставлені товари відповідають стандартам або технічним умовам, але виявляться більш низького сорту, ніж було зумовлено, покупець має право прийняти товари з оплатою за ціною, встановленою для товарів відповідного сорту, або відмовитися від прийняття і оплати поставлених товарів.
У разі поставки товарів неналежної якості покупець (одержувач) має право стягнути з виготовлювача (постачальника) штраф у розмірі, передбаченому ст. 231 цього Кодексу, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.
Отже, за змістом наведених норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, покупець набуває право вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; якщо він у встановленому порядку та строки доведе невідповідність якості поставленого товару умовам договору та вимогам, встановленим законом (стандартам тощо), факту, що виявлені недоліки є істотними, виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту; та за умови виконання покупцем обов`язку повідомити продавця про порушення умов договору поставки щодо якості у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений, - в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.
Невиконання покупцем цього обов`язку позбавляє його права отримати від продавця задоволення вимог, заявлених до продавця у зв`язку поставкою товару неналежної якості, якщо продавець доведе, що невиконання покупцем обов`язку повідомити продавця про порушення умов договору поставки спричинило неможливість задоволення його вимог або спричинить для продавця витрати, що перевищують його витрати у разі своєчасного повідомлення про порушення умов договору.
Тобто законодавець саме на покупця покладає тягар доведення невідповідність якості поставленого товару умовам договору та вимогам, встановленим законом (стандартам тощо).
Судом апеляційної інстанції вище встановлено, що відповідачем було поставлено позивачу товар - крупу кукурудзяну мілку у загальній кількості 20 000 кг на загальну суму 236 160 грн.
В подальшому, 29.07.2022 позивачем був складений Акт про приховані недоліки, а 25.08.2022 - Акт невідповідності, згідно з якими при проведенні планових перевірок вагової товару на складі ТОВ "Аттуаль" було виявлено кукурудзяну крупу, поставлену ФГ "Україна", яка має невластивий, пліснявий запах, зараженість шкідниками хлібних запасів, покрита пліснявою ззовні мішків і всередині на самій продукції. Усього виявлено зіпсованої крупи 29.07.2022 -              2 480 кг, а 25.08.2022 - 1 320 кг.
Між тим, в п. 2.9. Договору сторони погодили, що всі ризики втрати, псування або загибелі Товару переходять від Постачальника до Покупця з моменту відвантаження Товару на транспорт наданий Покупцем.
Також, за умовами п. 3.3. Договору приймання Товару по якості здійснюється відповідно до Інструкції П-7 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного вжитку по якості", затвердженої постановою держарбітражу при Раді Міністрів СРСР 15.04.1966 (далі - Інструкції П-7).
Згідно із п. 5 продукція, що надійшла в справній тарі, приймається за якістю і комплектністю, як правило, на складі кінцевого одержувача.
Відповідно до пп "а" п. 6 Інструкції П-7 приймання продукції за якістю і комплектністю проводиться на складі одержувача, за умови поставки в інше місто - не пізніше 20 днів.
Машини, обладнання, прилади та інша продукція, що надійшла в тарі і має гарантійні терміни служби або зберігання, перевіряються за якістю і комплектністю при розкритті тари, але не пізніше встановлених гарантійних термінів (абз. 4 п. 6 Інструкції П-7).
Крім того, Інструкцією П-7 передбачено обов`язок покупця (одержувача) продукції при виявленні невідповідності якості товару призупинити подальшу прийомку продукції, скласти акт та викликати для участі в продовженні приймання товару і складання двостороннього акта представника виробника, постачальника. За результатами приймання продукції за якістю і комплектністю з участю уповноважених представників в день закінчення приймання продукції за якістю і комплектністю складається акт про фактичну якість і комплектність отриманої продукції, який повинен бути підписаний всіма особами, які приймали участь у перевірці якості та комплектності продукції та які були наділені повноваженнями для участі в прийманні та перевірці конкретної партії товару (п. 16, 21-23, 29, 30 Інструкції П-7).
Частиною 3 п. 29 Інструкції П-7 передбачено вимоги до акту, а пунктом 31 Інструкції П-7 визначено перелік додатків, які додаються до акту.
Однак, як убачається із встановлених обставин справи, в цьому випадку у покупцем не дотримано вимог та порядку приймання та перевірки товару за якістю.
Зокрема, після отримання товару на початку травня 2022 року, працівниками позивача 29.07.2022 був складений акт про приховані недоліки, а 01.08.2022 оформлені дві претензії, в яких не міститься вимога про виклик представника відповідача.
Не свідчить про дотримання позивачем вимог Інструкції П-7 і вимога від 01.08.2022 (а. с. 21), оскільки за її змістом, позивач просив погасити збитки в сумі 29 288 грн 80 коп. в строк до 10.08.2022.
Лише після отримання від відповідача листа № 421 від 09.08.2022, позивач листом від 01.08.2022 (суд вважає вказану дату помилковою, так як вона передує даті листа на котрий дається відповідь) запропонував направити відповідачу свого уповноваженого представника (а. с. 24).
Між тим, в матеріалах справи відсутні докази направлень такого листа відповідачу, а також  відповіді відповідача щодо направлення свого представника або не направлення з наданням згоди на одностороннє приймання продукції, у відповідності до п. 20 Інструкції П-7.
Також, матеріалами справи не підтверджено, що позивачем було належним чином оформлено процедуру відбір зразків (проб), у відповідності до п. п. 27, 28 Інструкції П-7.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду про критичну оцінку такого доказу, як протокол випробувань №0823 ПР від 06.09.2022, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того як відбувався відбір зразків для проведення випробування. В цьому протоколі зазначено лише документи та об`єкт випробування, які були надані позивачем в випробувальну лабораторію, разом з тим де і яким чином був здійснений відбір зразків матеріали справи не містять.
Крім того суд звертає увагу на те, що в згаданому протоколі вказана дата виготовлення "05.2022р.", в той час як в якісних посвідченнях № 028765 від 06.05.2022 та № 028734 від 20.04.2022 (а. с. 30-31), вказано дату виробництва - "15.04-18.04.2022р." та "06.04.-15.04.2022р." відповідно. При цьому, в кожному із таких сертифікатів вказано вагу нетто - 20 000 кг, тобто на кожну партію по 20 тонн, було видано окреме якісне посвідчення. За неведеного, на переконання суду між сторонами були інші поставки товару, на кожну з яких відповідачем оформлювалося якісне посвідчення. 
Означене також не дає змогу чітко ідентифікувати, товар з якої саме партії було передано на випробування. 
Одночасно, апеляційний господарський суд вказує, що учасник справи, доводячи свою позицію, повинен надати докази, які мають відповідають таким критеріями оцінки доказів, як допустимість, належність та достовірність, а також вірогідність у сукупності для прийняття процесуального рішення.
В свою чергу, наявність в доказі суперечностей, помилок, невідповідності та іншого, має наслідком відхилення такого доказу, а тому учасник справи має вживати всіх доступних йому заходів для належного оформлення доказу, який буде поданий суду.
Тому, твердження позивача, що він не повинен нести негативні наслідки у випадку неналежного оформлення результатів випробувань, відхиляються судом.
Також, оцінка доказів є обов`язком суду, а тому відсутність заперечень відповідача, у відзиві на позов, посилань на неналежне оформлення результатів випробування, не звільняє суд від обов`язку дослідити та оцінити відповідний доказ.
Суд апеляційної інстанції теж звертає увагу на те, що в згаданих якісних посвідченнях вказано умови зберігання товару, а матеріали справи не містять будь яких доказів щодо складського приміщення в якому зберігався товар після прийняття його від постачальника.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено існування конкретних обставин, які підтверджують вину відповідача щодо завданих позивачу збитків, що виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з їх відшкодування, а як наслідок позовна вимога про стягнення з відповідача збитків у загальному розмірі 46 551 грн 28 коп. задоволенню не підлягає.
Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі на рішення Господарського суду Вінницької області від 29.03.2023 у справі №902/1191/22, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Вінницької області від 29.03.2023 у справі № 902/1191/22 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аттуаль" на вказане судове рішення - без задоволення.

Щодо додаткового рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2023 у справі № 902/1191/22, суд вказує таке.
Відповідно до ст.59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.
Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у рішенні від 16.11.2000 №13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника.
Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини зазначеного рішення визначається, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (ч. 1 ст. 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".
Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
У частині 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1-3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18, від 21.01.2020 у справі №916/2982/16, від 07.07.2020 у справі № 914/1002/19).
У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Отже, загальне правило розподілу судових витрат передбачене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Проте у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 911/1512/13).
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку (дії чи бездіяльність) обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони щодо розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Подібна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
За змістом частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як убачається із матеріалів справи, 16.09.2022 між адвокатом Лесиком В.В. (виконавець) та ФГ "Україна" (замовник, клієнт) укладено договір (угоду) № 1-09 про надання правової (правничої) допомоги, згідно п.1.1. якого керуючись повноваженнями, які надає клієнт за цим договором, уповноважена особа за довіреністю надає клієнту правову допомогу, гарантовану йому Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, Господарсько процесуальним кодексом України, Цивільно процесуальним кодексом України та іншими нормативними актами України, в судових органах будь-якої ланки з усіма правами в тому числі підпису всіх документів, в державних органах влади, під час проведення процесуальних дій в обсязі та на умовах передбачених цією угодою, а також можливість досудового врегулювання спорів в межах чинного законодавства України, а клієнт зобов`язується прийняти та оплатити за надану правову допомогу, а також відшкодувати витрати адвокату як уповноваженому представнику, понесені ним на виконання цієї угоди. Згідно п. 5.1. договору, клієнт за цією угодою зобов`язаний оплатити виконавцю за проведену роботу (послугу) з надання правової допомоги витрати на виконання і передоплатою з урахуванням усіх можливих ризиків (або за усною домовленістю сторін), що становить суми що визначаються додатком № 1 до договору який є невід`ємною його частиною. Додатком № 1 до договору № 1-09 від 16.09.2022 "Замовлення на надання юридичних послуг" сторони погодили склад та обсяг юридичних послуг з визначенням їх вартості (а. с. 130-134).
29.03.2023 між клієнтом та виконавцем було складено Акт приймання-передачі (а. с. 138), за яким клієнт прийняв таку правову допомогу:
- послуга написання (підготовка письмово) відзиву на позовну заяву у справі №902/1191/22 та подача до Господарського суду Вінницької області, а також направлення відзиву позивачеві  на суму 5 000 грн;
- послуга з представництва інтересів ФГ "Україна" в Господарському суді Вінницької області щодо слухання позовної заяви у справі №902/1191/22 та надання пояснень в судових засіданнях з обґрунтування правової позиції щодо спростування доводів позовної заяви ТОВ "Аттуаль" на суму 30 000 грн.
Загальна вартість до сплати клієнтом за цим актом складає 35 000 грн.
Також, 29.03.2023 відповідачу було виставлено рахунок № 29/03 на суму 35 000 грн (а. с. 137).
В свою чергу, позивач подав суду першої інстанції заяву про зменшення витрат на правову допомогу, в якій просив зменшити розмір витрат до 1 834 грн, з підстав неспівмірності заявленого до стягнення розміру витрат. На переконання позивача, враховуючи складність справи, обґрунтованим розміром послуг має бути 1 000 грн за годину участі у судовому засіданні та 1 000 грн за написання та подання до суду відзиву(а. с. 149-151).
Суд бере до уваги, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п. п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Проаналізувавши надані відповідачу адвокатом послуги, з урахуванням заперечень позивача, суд дійшов висновку, що інформація надана адвокатом щодо характеру та обсягу наданих послуг є неспівмірними із ціною позову та складністю справи, витраченим адвокатами часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, з огляду на обсяг справи, який не потребував багато часу.
При цьому, суд враховує те, що:
- представник відповідача не приймав участі в судовому засіданні у справі №902/1191/22, призначених на 16.01.2023, 13.02.2023, у режимі відеоконференції, хоча і звертався з відповідними клопотаннями;
- адвокат взяв участь, в режимі відеоконференції, лише в одному судовому засіданні суду першої інстанції, на котрому було ухвалено рішення суду.
- послуги на правову допомогу, які надав адвокат у суді першої інстанції під час розгляду справи №902/1191/22, за оцінкою суду є незначними за обсягом та не вимагали значних затрат часу. Так, адвокат, зокрема підготував відзив на позовну заяву, який є незначним за обсягом (6 аркушів), зміст якого не свідчить про здійснення адвокатом значного обсягу робіт для захисту інтересів клієнта, а містить аналіз договору, укладеного між сторонами, Цивільного та Господарського кодексів України, а також Інструкції П-7;
- обсяг матеріалів справи на момент ухвалення рішення Господарського суду Вінницької області від 29.03.2023 у справі № 902/1191/22 становив 104 аркуша в 1 томі, тобто не був значними.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу, понесену останнім в суді першої інстанції, котра фактично полягала в написанні та поданні відзиву, а також участь в одному судовому засіданні, враховуючи складність цієї справи, викладені у відзиві доводи, обсягу такого відзиву та співмірністю заявленої до відшкодування суми з виконаною роботою у суді першої інстанції вважає, що обґрунтованим та розумним розміром компенсації за вказані послуги буде стягнення з позивача витрат на правову допомогу у сумі 7 500 грн.
В свою чергу, місцевий господарський суд не надав нележаної оцінки вказаному, в зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача 35 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2023 у справі № 902/1191/22 знайшли своє підтвердження підчас апеляційного перегляду.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи (п. 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України).
Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2023 у справі № 902/1191/22 скасувати в частині стягнення з позивача на користь відповідача 27 500 грн витрат на професійну правничу допомогу, а в решті - залишити без змін.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аттуаль" на рішення Господарського суду Вінницької області від 29.03.2023 у справі № 902/1191/22 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 29.03.2023 у справі №902/1191/22 - без змін.
2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аттуаль" на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2023 у справі № 902/1191/22 задовольнити частково.
Додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2023 у справі №902/1191/22 скасувати в частині стягнення 27 500 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В решті додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 24.04.2023 у справі № 902/1191/22 залишити без змін, виклавши п. п. 1-2 його резолютивної частини в редакції:
"1. Заяву представника відповідача №03-04/01 від 03.04.2023 про стягнення витрат на правничу (правову) допомогу - задовольнити часткового.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аттуаль" (вул. Василя Стуса, буд. 2/1, м. Одеса, 65033, код 39589415) на користь Фермерського господарства "Україна" (вул. Островського, буд. 29, с. Стара Прилука, Вінницька область, 22511, код 20092010) - 7 500 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.".
3. Справу № 902/1191/22 надіслати Господарському суду Вінницької області.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий  суддя                                                                      Петухов М.Г. 

Суддя                                                                                              Маціщук А.В.

Суддя                                                                                              Розізнана І.В.