ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4965/23 Справа № 182/3792/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.
секретар судового засідання Гладиш К.І.
сторони справи:
позивач -  ОСОБА_1 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
третя особа - Відділ реєстрації та обліку громадян Нікопольської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження  цивільну справу за апеляційною скаргою позивача  ОСОБА_1 нарішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2023 року, ухваленого суддею Рунчевою О.В. у м.Нікополі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 06 березня 2023 року, 

ВСТАНОВИВ 

У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Відділ реєстрації та обліку громадян Нікопольської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначив, що він має у власності наступне нерухоме майно: 7/17 часток у праві спільної часткової власності на двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначене майно ним було придбано на підставі акту про проведення електронних торгів, затвердженого Жовтоводським міським відділом державної виконавчої служби Південно – Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) 29.10.2020 із подальшою видачею 23.11.2020 року йому свідоцтва приватним нотаріусом Нікопольського МНО Іопель С.О., про право приватної власності на зазначене майно із внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 4557412116.
Колишнім власником зазначеного майна 7/17 часток у праві спільної часткової власності на двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Крім того, йому стало відомо із довільних джерел, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно – власником іншої частини (10/17) двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На сьогоднішній день в цій квартирі зареєстрованим значиться ОСОБА_2 , при цьому місцезнаходження останнього позивачу невідомо, його особистих речей в квартирі немає, він не є його родичем чи знайомим, а також він не сплачує комунальні платежі. 
Зазначає, що реєстрація місця проживання відповідача у вказаному приміщенні житлового будинку створює для нього перешкоди у вільному користуванні майном, отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою, реалізації своїх прав на розпорядження зазначеним майном. Протягом півроку позивач не може вільно розпоряджатись своїм майном, що становить для нього незручності та перешкоди, які потребують вирішення. 
А тому просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти з реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 та стягнути сплачений за позовну заяву судовий збір.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2023 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Відділ реєстрації та обліку громадян Нікопольської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку в спірній квартирі та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій.
При цьому, скаржник зазначає, що незрозумілим та явно надуманим є посилання суду на не перебування ОСОБА_2 у спірній квартирі через те, що він відбуває покарання за кримінальний злочин, посилання на норми Житлового кодексу УСРСР, які взагалі не регулюють відносини власності та похідні від них, а також взагалі незрозумілим є за чиєю ініціативою суд оглядав матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 та яке відношення вони мають до предмету позову, а також ким ставилось питання про огляд таких матеріалів та взяття їх за предмет доказування будь чого. 
Вказує, що ОСОБА_2 є особою похилого віку, може у будь-який момент померти, то за логікою суду, позивач, як власник майна не зможе ніколи зняти відповідача з реєстрації, оскільки його ще в радянські часи було заселено у це житло за нормами, діючого на той час Житлового законодавства.
Наголошує на тому, що він намагався зняти відповідача з реєстраційного обліку, шляхом звернення до ЦНАП Нікопольської міської ради у січні 2021 року, однак йому було відмовлено у цьому через відсутність ОСОБА_2 та його паспорта, тому він склав нотаріально посвідчену заяву від 21.01.2021 про зняття ОСОБА_2 з реєстрації та направив її до ЦНАП Нікопольської міської ради поштовим зв`язком, однак відповіді на заяву не отримав, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
08.08.2023 через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_3 надійшла заява про проведення апеляційного розгляду справи без її участі, в якій остання просить задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
26.09.2023 на адресу суду апеляційної інстанції з Державної установи «Біленківська виправна колонія (№99), де відбуває покарання відповідач ОСОБА_2 надійшла розписка про отримання останнім копії ухвали про відкриття провадження разом з апеляційною скаргою та заява, в якій відповідач не заперечує проти зняття його з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку позивача ОСОБА_1 , який у повному обсязі підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити з викладених у скарзі підстав, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про повне задоволення його позовних вимог, заявлених до  ОСОБА_2 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на таке.
Судом встановлено, що згідно витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, на підставі свідоцтва, виданого 23.11.2020 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іопелем С.О., ОСОБА_1 належить 7/17 частин квартири АДРЕСА_2 (а.с.6). 
10/17 частин квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 08.07.2019 року приватним нотаріусом Нікопольського міського округу Дніпропетровської області Іопелем С.О., належить ОСОБА_3 (а.с.5).
У квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований з 07.05.2013 відповідач ОСОБА_2 (а.с. 28).
З досліджених судом матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України (справа №182/6265/18), зокрема вироку Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року (а.с. 55-61) встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 25.06.2018 року перебуває під вартою, з 18.05.2021 року відбуває покарання в Державній Установі «Софіївська виправна колонія (№55)» (а.с. 44). До взяття відповідача під варту останній зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з безпідставності позову, з огляду на те, що позивачем не доведено передбачених ч.2 ст.405 ЦК України обставин щодо річного строку не проживання відповідача за місцем реєстрації та відсутності на це поважних причин. 
За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Проте, суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У відповідності до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира належить співвласникам: позивачу ОСОБА_1 - 7/17 частин квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23.11.2020 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іопелем С.О. та відповідачу – 2 ОСОБА_3 - 10/17 частин квартири, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 08.07.2019 року приватним нотаріусом Нікопольського міського округу Дніпропетровської області Іопелем С.О. (а.с.5-6).
Також судом встановлено, що позивач свою частку спірного житла придбав на підставі акту про проведення електронних торгів, затвердженого Жовтоводським міським відділом державної виконавчої служби Південно – Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) 29.10.2020, а інший співвласник ОСОБА_3 свою частку квартири успадкувала за законом.
Окрім того, матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі з 07.05.2013 року та з 25.06.2018 року не проживає у спірному житлі, останній не є членом сім`ї власників житла, ні позивача ОСОБА_1 , ні відповідача-2 ОСОБА_4 , до взяття під варту та засудження проживав в квартирі нетривалий час – 5 років, тому застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ст.405 ЦК України та ч.4 ст.156 ЖК УСРСР, колегія суддів вважає неправильним.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Колегія суддів вважає, що реєстрація відповідача ОСОБА_2 , який не є членом сім`ї власників спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_3 порушує їх право на безперешкодне користування, володіння та розпорядження своїм майном та позбавляє права на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди.
Відповідно до ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:  1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;  3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування судом норм матеріального права, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житлом.
Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Позивачем при подачі позову до суду першої інстанції  сплачено судовий збір в розмірі 890,00 грн. (а.с.7), при подачі апеляційної скарги сплачено 1362,00 грн. (а.с.88), що разом складає 2342,00 грн.
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, відповідно стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає, сплачений останнім судовий збір за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій в загальному розмірі 2342,00 грн.
Керуючись ст.ст.367,374, 376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – Відділ реєстрації та обліку громадян Нікопольської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку у житловому приміщенні, за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій в загальному розмірі 2342,00 (дві тисячі триста сорок дві гривні) грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 27 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: