ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 346/6446/18
провадження № 61-15734св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 1 жовтня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Фединяка В. Д., Бойчука І. В., Девляшевського В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 5 лютого 2000 року перебував з ОСОБА_2 у шлюбі, який рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 6 листопада 2017 року розірвано. 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка ОСОБА_4 . 
 
За час шлюбу та за спільні кошти ними побудований житловий будинок на АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 19 січня 2015 року.
 
Позивач вказує, що пропонував відповідачу добровільно за взаємною згодою поділити належний їм на праві спільної сумісної власності житловий будинок, але відповідач відмовилась.
 
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив поділити житловий будинок на АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю подружжя, із закріпленням за кожним по частці спірного житлового будинку.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
 
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2020 року, ухваленим у складі судді Веселова В. М., у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що позивач належними і допустимими доказами не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, що спірний житловий будинок побудований за кошти позивача або за спільні кошти подружжя; не довів позивач і факту спільної участі подружжя у будівництві спірного житлового будинку.
 
Посилаючись на зазначене, а також на те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 1 жовтня 2020 року рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2020 року скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. 
 
Поділено майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, а саме житловий будинок на АДРЕСА_1 , з визнанням за кожним із подружжя права власності по ідеальній частці цього майна.
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Також апеляційним судом зазначено, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
ОСОБА_2 доказів на спростування зазначеної презумпції не надала. 
 
Встановивши, що житловий будинок на АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном позивача та відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за кожним із подружжя права власності по ідеальній частці цього майна.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 1 жовтня 2020 року скасувати та залишити в силі рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2020 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд ухвалив судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки при вирішенні справи судом апеляційної інстанції не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18, від 20 червня 2018 року у справі № 756/14404/15-ц.
 
На думку заявника, при вирішенні справи апеляційний суд не встановив фактичних обставин, які мають значення для її правильного вирішення, не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_2 просила про задоволення касаційної скарги. 
 
Позиція інших учасників 
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому вказував на безпідставність її доводів. Зазначав, що суд апеляційної інстанції встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, надав належну оцінку доказам і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.
 
Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що спірний житловий будинок побудовано за час шлюбу, а, відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
 
ОСОБА_1 просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано з Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області матеріали цивільної справи № 346/6446/18.
 
Відповідно до змісту ухвали Верховного Суду від 12 листопада 2020 року підставами відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року у справі № 716/53/15-ц.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 5 лютого 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 6 листопада 2017 року розірвано.
У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка ОСОБА_4 . 
 
За час перебування у шлюбі подружжям набуто майно, яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_2 , - житловий будинок на АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до висновку експертів за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 29 листопада 2019 року № 655/1991/19-28 ринкова вартість житлового будинку на   АДРЕСА_1 на час проведення експертизb становить 1 775 432 грн, а вартість земельної ділянки площею 0,0585 га - 174 406 грн. Поділ та виділення по частці житлового будинку у зв`язку з конструктивними особливостями цього будинку не є можливим. 
 
У цьому ж висновку запропоновані варіанти виділення приміщень у житловому будинку на АДРЕСА_1 , а саме: першому співвласнику пропонується виділити наступні приміщення: у підвалі - приміщення 1 комору площею 37.8 км.м, ІІІ комору - 13.3. кв.м, на 1 поверсі - 1-1 коридор площею 8.7 кв.м, 1-2 коридор площею 10.3 кв.м,                              1-3 кладову площею 2.1. кв.м, на 2 поверсі І-ІV - с/клітку площею 12.8 кв.м,                              1-9 коридор площею 7.9 кв.м, 1-10 ванну площею 10.2 кв.м, І-11 житлову кімнату площею 18.2 кв.м, 1-12 житлову кімнату площею 15.3 кв.м, 1-13 - житлову кімнату площею 13.9 кв.м; загальною площею 150.5 кв.м, арифметична частка після поділу становитиме 61/100; відхилення від ідеальної частки становитиме +214 482 грн; другому співвласнику пропонується виділити наступні приміщення: у підвалі -приміщення ІІ комору площею 29.1 кв.м, на 1 поверсі - 1-4 санвузол                                площею 4.1 кв.м, 1-5 коридор 5.1 кв.м, 1-6 житлову кімнату площею 28.6 кв.м,           1-7 їдальню площею 19.3 кв.м, 1-8 кухню площею 9.5 кв.м; загальною                      площею 95.7 кв.м, арифметична частка після поділу становитиме 39/100. Розмір грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась, становитиме 214 482 грн.
 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків. 
 
Звертаючись до суду з відповідними вимогами, позивач посилався на те, що житловий будинок на АДРЕСА_1 побудований за час перебування сторін у шлюбі, тому є спільним майном подружжя та підлягає поділу. 
 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вказувала, що її батько - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , був одним із засновників приватної фірми                       «Рубін А», що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності від 18 листопада 1992 року, а також установчим договором про створення приватної фірми від 17 листопада 1992 року. 
 
Земельна ділянка, на якій у подальшому саме приватною фірмою «Рубін А» побудований спірний житловий будинок, виділялась виключно приватній фірмі «Рубін А». З урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 вважає, що на спірне майно не поширюється положення статті 60 СК України.
 
На підтвердження своїх заперечень ОСОБА_2 надано докази, зокрема, дозвіл № 92 на виконання будівельних робіт, виданий міською інспекцією Департамента з питань державного архітектурного-будівельного контролю м. Колимия; дозвіл на будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 , виданий приватній фірмі «Рубін А»; аналогічний дозвіл на цю ж фірму видано інспекцією Департамента з питань державного архітектурного-будівельного контролю у Івано-Франківській області від 18 липня 2008 року; договір оренди земельної ділянки від 9 лютого 2004 року, відповідно до якого приватній фірмі «Рубін А» передано в оренду земельну ділянку на АДРЕСА_1 ; договір, укладений приватною фірмою «Рубін А» з приватним підприємством «Ательє архітектури 2000», за умовами якого приватне підприємство «Ательє архітектури 2000» зобов`язувалось здійснювати авторський нагляд за будівництвом будинку на АДРЕСА_1 ; технічне заключення про під`єднання до водогону та водовідведення з будівництвом будинку на АДРЕСА_1 , укладене з директором фірми «Рубін А» - ОСОБА_5 ; лист голови правління «Електрооснастка», в якому зазначено, що приватна фірма «Рубін А» викупила нульовий цикл фундаменту будинку на АДРЕСА_1 ; накладні, чеки, квитанції та акти прийняття робіт за період з 2002 до 2009 років за якими всі роботи та матеріали оплачені приватною фірмою «Рубін А». 
 
Також надано зведений акт, яким підтверджено, що власником незавершеного будівництва на АДРЕСА_1 є приватна фірма «Рубін А», а також копію наглядового документа за будівництвом зблокованого житлового будинку на АДРЕСА_1 , за яким замовником цього будівництва є приватна фірма «Рубін А». 
 
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2020 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Сліпка В. М. про витребування доказів задоволено і витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області інформацію про заробітну плату ОСОБА_1 за період з 2000 року до 2016 року. 
 
На виконання ухвали Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області надало відповідь, з якої суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 працював в різних підприємствах і установах і протягом будівництва спірного житлового будинку отримував заробітну плату. Проаналізувавши яку, суд першої інстанції дійшов висновку, що коштів для будівництва спірного житлового будинку у позивача явно було недостатньо.
 
Частина перша статті 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77 та частина друга статті 78 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
 
Вирішуючи справу, суд першої інстанції встановив, що спірний житловий будинок на АДРЕСА_1 побудований за час перебування сторін у шлюбі, однак не за спільні кошти та не спільними зусиллями подружжя. 
 
Встановив суд і те, що спірний житловий будинок побудований приватною фірмою «Рубін А», одним із засновників якої був батько ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вказував, що суду не надано доказів того, що позивач своїми коштами приймав участь у будівництві спірного житлового будинку, як і не надав доказів участі у здійсненні будівництва. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши зазначене, а також оцінивши подані сторонами докази, дійшов висновку, що спірний житловий будинок побудований не за спільні кошти подружжя, а, відтак, не є спільним сумісним майно. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд зазначив наступне. 
 
Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
За змістом пункту 3 частини третьої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Такі висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, а також у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17,                        від 6 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 5 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
 
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
 
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).
 
Частина перша статті 69 СК України встановлює, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
 
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
 
Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
 
Аналогічно врегульовано питання набуття подружжям майна у спільну сумісну власність та його поділ у ЦК України. 
 
Так, згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
 
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
 
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
 
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
 
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
 
Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд зазначав, що подані відповідачем докази, зокрема, дозвіл № 92 на виконання будівельних робіт, виданий міською інспекцією Департамента з питань державного архітектурного-будівельного контролю м. Колимия; дозвіл на будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 , виданий приватній фірмі «Рубін А»; аналогічний дозвіл на цю ж фірму видано інспекцією Департамента з питань державного архітектурного-будівельного контролю у Івано-Франківській області від 18 липня 2008 року; договір оренди земельної ділянки від 9 лютого 2004 року, відповідно до якого приватній фірмі «Рубін А» передано в оренду земельну ділянку на АДРЕСА_1 ; договір, укладений приватною фірмою «Рубін А» з приватним підприємством «Ательє архітектури 2000», за умовами якого приватне підприємство «Ательє архітектури 2000» зобов`язувалось здійснювати авторський нагляд за будівництвом будинку на АДРЕСА_1 ; технічне заключення під`єднання до водогону та водовідведення з будівництвом будинку на АДРЕСА_1 , укладене з директором фірми «Рубін А» - ОСОБА_5 ; лист голови правління «Електрооснастка», в якому зазначено, що приватна фірма «Рубін А» викупила нульовий цикл фундаменту будинку на АДРЕСА_1 ; накладні, чеки, квитанції та акти прийняття робіт за період з 2002 до 2009 років, в яких вказано, що всі роботи та матеріали оплачені приватною фірмою «Рубін А», а також зведений акт, яким підтверджено, що власником незавершеного будівництва на АДРЕСА_1 є приватна фірма «Рубін А»; копія представленого наглядового документа за будівництвом зблокованого житлового будинку на АДРЕСА_1 , за яким замовником цього будівництва є приватна фірма «Рубін А», суд відхиляє, оскільки вказані докази відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України не підтверджують право особистої приватної власності ОСОБА_2 , а саме, що спірний житловий будинок набуто нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, та не спростовують презумпцію права спільної сумісної власності на нього. 
 
Враховуючи, що спірний житловий будинок, зареєстрований за ОСОБА_2 , набуто за час шлюбу з позивачем і ОСОБА_2 не надано належних доказів на підтвердження того, що спірний житловий будинок набуто за кошти, які належали їй особисто, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання майна спільним сумісним майном подружжя і його поділу. 
 
Вирішуючи справу та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд встановив, що житловий будинок на АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання за кожним із подружжя права власності по ідеальній частці цього майна.
 
Разом з цим, вимоги ОСОБА_1 про поділ спірного житлового будинку відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 29 листопада 2019 року № 655/1991/19-28 апеляційний суд відхилив з огляду на таке. 
 
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.
 
Частина перша статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
 
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
 
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
Державна реєстрація права спільної сумісної власності на новостворений об`єкт нерухомості - спірний будинок свідчить про закінчення його будівництва та підтверджує право власності кожного зі співвласників на зазначений об`єкт.
 
Поділ будинку в натурі, а також виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, можливий лише за умови, якщо співвласники оформили право власності.
 
Апеляційним судом встановлено, що 19 січня 2015 року зареєстровано право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. 
 
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності.
 
У разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина друга цієї ж статті).
 
Виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
 
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.
 
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
 
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
 
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
 
Згідно з частиною третьою цієї ж статті у разі виділу співвласником у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
 
Таким чином, для здійснення виділу майна в натурі зі спільної сумісної власності суд має встановити частки кожного зі співвласників. При цьому відповідно до припису частини другої статті 370 ЦК України закон встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.
 
Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику (власникам), частки яких залишаються, мають бути виділені окремі приміщення, які повинні бути ізольованими від приміщень іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».
 
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).
 
Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
 
Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.
 
Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
 
Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.
 
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. 
 
Судом апеляційної інстанції зазначено, що ОСОБА_1 не надав доказів того, що при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику, частка якого залишається, може бути виділене окреме приміщення, що є ізольованим від приміщень іншого співвласника, має підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складає окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня                    2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».
 
Разом з тим, відповідно частини другої статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
 
Висновок експертів судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 29 листопада 2019 року №655/1991/19-28 щодо можливих варіантів поділу належного сторонам на праві спільної сумісної власності житлового будинку на АДРЕСА_1 у рівних частках, апеляційний суд відхилив, посилаючись на те, що вказаною експертизою не передбачено виділення сторонам окремих приміщень, що є ізольованими, мають окремий вихід, підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо і складають окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них», і можуть бути зареєстровані як окремий об`єкту нерухомого майна з наданням кожному об`єкт поштової адреси.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року у справі № 716/53/15-ц.
 
Зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду з огляду на наступне. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року                                         у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин». 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року                                           у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
Постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року (справа № 711/2302/18), на яку посилається заявник, прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на постанову апеляційного суду Черкаської області від 18 червня 2019 року у справі про визнання права особистої приватної власності на квартиру, придбану за час перебування у шлюбі. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд враховував положення статей 22-24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, а також роз`яснення, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», і дійшов висновку, що спірна квартира, хоча і була придбана за час шлюбу, однак за кошти, які були одержані від продажу квартири, належної позивачу на праві особистої власності. Апеляційний суд також вказував, що у випадку придбання майна хоча й за час  шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Переглядаючи справу в касаційному порядку, касаційний суд погодився з висновками апеляційного суду щодо наявності правових підстав для визнання майна особистою приватною власністю позивача, однак змінив судове рішення в частині розподілу судових витрат. 
 
Постанова Верховного Суду від 12 червня 2019 року (справа № 595/324/17) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги позивача на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 31 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 7 червня 2018 року у справі за первісним позовом про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом про поділ майна. Рішенням суду першої інстанції, залишеним апеляційним судом без змін, у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний задоволено частково, а саме стягнено з відповідача на користь відповідача 120 000 грн, що становить половину вартості легкового автомобіля марки SKODA, модель SUPER B, 2008 року випуску; стягнено з відповідача на користь позивача 155 714 грн, що становить половину вартості автомобіля марки MITSUBISHI, PADJERO, 2006 року випуску, а також стягнено з відповідача на користь позивача 39 000 доларів США, що еквівалентно 1 024 791,30 грн, та 225 000 грн. У задоволенні зустрічного позову у іншій частині відмовлено. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічного позову, суди виходили з того, що сторони за час шлюбу набули автомобілі SKODA SUPER B та MITSUBISHI PADJERO, які відповідач відчужив, що є підставою для компенсації половини вартості цього майна. Крім того, сторони заощадили готівкові кошти в сумі 78 000 доларів США та 450 000 грн, які також підлягають поділу. Касаційний суд, скасовуючи постанову апеляційного суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 39 000 доларів США, що еквівалентно 1 024 791,30 грн, і 225 000 грн, та направляючи справу в цій частині на новий апеляційний розгляд, вказував на те, що суди попередніх інстанцій послались на накопичення сторонами за час шлюбу таких готівкових коштів, як на встановлену обставину,  проте судами не обґрунтовано, на підставі яких саме доказів були встановлені такі обставини. У іншій частині рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду залишено касаційний судом без змін. 
 
Постанова Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року (справа № 716/53/15-ц), на яку також посилається заявник, прийнята за результатами розгляду заяви відповідача про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року у справі про визнання правочину недійсним, визнання майна об`єктом права власності подружжя, визнання права власності на частку у майні подружжя, визнання права власності на частку у спадковому майні, внесення змін до свідоцтв про право на спадщину. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що позивач відмовилася отримувати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні шляхом подання заяви про відмову від прийняття своєї частки в спадщині після смерті чоловіка на користь відповідача та в подальшому не скористалась своїм правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини в межах строку, встановленого законом. Скасовуючи рішення першої інстанції в частині відмови в позові про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину майна подружжя, внесення змін до свідоцтв про право на спадщину та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення вимог, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що право власності на спірне майно було набуте у 2008 році, тобто за час шлюбу з позивачем, тому житловий будинок та споруди відповідно до статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Скасовуючи ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2015 року та рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину майна подружжя, внесення змін до свідоцтв про право на спадщину та направляючи в цій частині справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суду України вказував, що правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу. Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Проте, віднісши таке майно до об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, суд апеляційної інстанції на наведені правові норми належної уваги не звернув та не з`ясував джерела коштів, за які було побудовано спірний будинок, не встановив часу його зведення. Зокрема, встановивши, що будівництво будинку було майже завершено ще під час шлюбу сторін, суди не з`ясували, яка частина коштів була направлена у період шлюбу на остаточне оздоблення будинку, хто та за які кошти добудовував житловий будинок.
 
Отже доводи заявника щодо неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року у справі № 716/53/15-ц, касаційний суд вважає безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Твердження заявника стосовно невстановлення апеляційним судом фактичних обставин справи, ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам, касаційний суд відхиляє, оскільки такі доводи спростовуються змістом оскаржуваної постанови апеляційного суду, в якій послідовно та обґрунтовано мотивовано висновки суду.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
 
Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
 
Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. 
 
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки апеляційний суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Україниякщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах  першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
 
Керуючись статями 400, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 1 жовтня 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв  В. А. Стрільчук