ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       17 липня 2023 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 725/3015/23
                                                                Провадження №22-ц/822/640/23
Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
       головуючого - Литвинюк І. М.,
суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю., 
секретар – Тодоряк Г.Д.,
учасники справи:
заявники – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
заінтересовані особи – Маріупольський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, Міністерство оборони України,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_4 , на ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 червня 2023 року, головуючий у І-й інстанції – Войтун О.Б., 

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, заінтересовані особи: Маріупольський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, Міністерство оборони України.
Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 червня 2023 року закрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересовані особи: Маріупольський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, Міністерство оборони України, про встановлення факту родинних відносин, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи зазначену заявниками мету встановлення факту родинних відносин із безвісно зниклим військовослужбовцем, такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення, як членів сім`ї військовослужбовця, а тому такі вимоги не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.
На вказану ухвалу суду представник заявників ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та повернути справу до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.
Посилається на те, що ухвала суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. 
Зазначає, що у вимогах заявників відсутній спір про право, заявники просили лише встановити факт родинних відносин, а саме відповідності прізвищ заявників та їх чоловіка/батька у зв`язку з помилкою державних органів під час видачі їх чоловіку/батьку нового паспорта громадянина України.     
Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції (а.с.23).
Від шлюбу у них є двоє синів: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.22).
14 травня 2013 року, у зв`язку з втратою паспорта громадянина України, (згідно з поданою заявою) ОСОБА_5 видано новий паспорт громадянина України, у якому його прізвище було зазначено « ОСОБА_6 » (а.с.27-28).
Згідно з наданим Маріупольським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки відзивом встановлено, що після повномасштабного вторгнення окупаційних військ рф на територію України солдат ОСОБА_5 24 лютого 2022 року призваний за мобілізацією Маріупольським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки згідно з Указом Президента №69/2022 «Про загальну мобілізацію» та направлений до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби.
Командиром військової частини НОМЕР_1 направлено до Маріупольського районного територіальну центру комплектування та соціальної підтримки СПОВІЩЕННЯ №19 про те, що водій 1 відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_7 « ОСОБА_8 » прийнятий на військову службу 24.02.2022 року під час бойових дій у місті Маріуполь, вірний військовій присязі, виявляючи стійкість і мужність у бою за нашу Батьківщину, безвісно зник 21.03.2022 року, при виконанні бойових завдань (а.с.86).
17 квітня 2023 року Маріупольським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки було надіслано ОСОБА_1 . СПОВІЩЕННЯ СІМ`Ї №167, згідно з яким повідомлено, що солдат ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зник безвісти за особливих обставин 21.03.2022 року під час участі у бойових діях в м. Маріуполь. Зазначено, що дане сповіщення є підставою для подання документів для призначення пенсії (матеріальної допомоги) і надання пільг у встановленому законодавством порядку (а.с.12).
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
За змістом частин 1-2 статті 315 ЦПК України суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно з частиною першою статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 цього Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
За статтею 16-1 цього Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.
Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначений Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року N 975.
Відповідно до пункту 4 Порядку одноразова грошова допомога призначається у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
За змістом пункту 10 Порядку особи, які претендують на отримання одноразової грошової допомоги в разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби, мають підтвердити належними документами свій статус як членів сім`ї, батьків чи утриманців загиблого.
Частиною шостою статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Відповідно до абзацу дев`ятої частини третьої статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, чиї близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини першої цієї статті).
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Отже, Міністерство оборони України як спеціальний суб`єкт, уповноважений на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до вимог Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку N 975, а також Маріупольський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки як спеціальний суб`єкт, уповноважений згідно Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, яку має на меті отримати заявники, в разі встановлення факт родинних відносин з ОСОБА_9 , який зник безвісти за особливих обставин 21 березня 2022 року під час участі у бойових діях в м. Маріуполь. 
Вимоги заявників пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за ними певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявниці з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Як встановлено судом, згідно поданої ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заяви, метою встановлення факту родинних відносин з ОСОБА_9 є одержання соціальної допомоги та отримання пільг як член сім`ї військовослужбовця.
Тобто, що між заявниками та зацікавленими особами виник спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для підтвердження за ними певного соціально-правового статусу щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця та отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками заявників, їх виникненням, існуванням та припиненням. Отже, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин, а тому не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.
Тож у спірних правовідносинах суд повинен врахувати правову мету звернення заявників до суду, яка полягає у підтвердженні певного соціального статусу. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері певного соціально-правового статусу.
За практикою Верховного Суду, з врахуванням визначених законом завдань цивільного судочинства, є недопустимим ініціювання судового провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим.
Висновки суду цілком узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.03.2023 року по справі № 290/289/22-ц, постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 23.05.2022 року у справі N 539/4118/19.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, в їх сукупності, зводяться до невірного розуміння скаржниками вимог чинного законодавства та власного його тлумачення, що не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.
Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відсутні. 

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_4 , залишити без задоволення. 
Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 червня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк
Судді:                                                                Н.К. Височанська 

       Н.Ю. Половінкіна