Ухвала
 
07 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 554/9439/16
провадження № 61-9928ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яку подала представниця - адвокатка Остапенко Ірина Олександрівна, на рішення Октябрського районного суду                             м. Полтави від 28 липня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до                    ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
 
В обґрунтування позову зазначала, що з 29 липня 1989 року до 30 грудня 2012 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти, в інтересах сім`ї сторони придбали майно, яке є спільною сумісною власністю, а тому кожному з подружжя належить по 1/2 його частині.
 
У зв`язку з неможливістю вирішити питання поділу майна добровільно та зважаючи на агресивну поведінку відповідача, звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила: стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 6 750,00 грн грошової компенсації за 1/2 частини вартості спільно набутого майна подружжя (кухонного кутка, кухонної стінки, холодильника «Атлант», дивана, який знаходився у другій житловій кімнаті та пральної машини марки «BOSCH»); визнати за нею право особистої власності на диван, який знаходився у залі та меблеву стінку, визнати за нею право особистої власності на шафу для одягу з дзеркалами, диван, який знаходився у дитячій кімнаті, комп`ютерний стіл, шафу купе; стягнути на свою користь 7 455,00 грн грошової компенсації за 1/2 частини вартості спільно набутого майна подружжя (дубових міжкімнатних дверей до ванної кімнати, туалету та кухні); визнати транспортні засоби: автомобіль марки «VOLVO», державний номерний знак НОМЕР_1 , 1994 року випуску та причіп бортовий тентований SOMMER ZP-180T сірого кольору, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя; в порядку поділу майна стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 від вартості зазначених транспортних засобів згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи.
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
 
В обґрунтування позову зазначав, що під час перебування у шлюбі подружжя придбало автомобіль марки «Honda Aссord», державний номерний знак НОМЕР_3 , який колишня дружина без його дозволу зняла з обліку для реалізації та використала отриманні кошти не в інтересах сім`ї.
 
Враховуючи викладене та з урахуванням збільшених вимог, просив суд: визнати спільною сумісною власністю рухоме майно, а саме транспортний засіб марки «Honda Aссord», державний номерний знак НОМЕР_3 , синього кольору; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини вказаного автомобіля у розмірі 204 879,60 грн.
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів, суд дійшов висновку про пропуск строку позовної давності обома позивачами, про що кожним з них в ході розгляду справи зроблено відповідну заяву про застосування наслідків сплину строку позовної давності, що у відповідності до норм частини четвертої    267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Одночасно суд зазначив, що нерухоме та рухоме майно, придбане сторонами у шлюбі є спільною сумісною власністю, однак звертаючись до суду з позовами про присудження грошової компенсації за частки автомобіля, жодна зі сторін не внесла на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_2 ОСОБА_1 задоволені. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право на 1/2 частину рухомого майна - автомобіля марки «VOLVO», держаний номерний знак НОМЕР_1 , 1994 року випуску та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто на її користь з ОСОБА_1 115 960,00 грн в якості вартості 1/2 частини автомобіля. Визнано за ОСОБА_2 право на 1/2 частину причепу бортового тентованого «Соммер ЗР-180Т» державний номерний знак НОМЕР_2 та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто на її користь з ОСОБА_1 31 137,78 грн в якості вартості 1/2 частини причепу. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що про відчуження відповідачем спірного автомобіля та про наявність декількох здійснених ним перереєстрацій причепу до нього ОСОБА_2 дізналася у березні 2017 року, а з позовом до суду зі збільшеними вимогами звернулася у вересні 2017 року, а тому застосування строків позовної давності як самостійної підстави для відмови в задоволенні первісного позову, які обраховані судом з часу припинення шлюбу сторін є помилковими. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що отримані від продажу автомобіля марки «Honda Aссord» в період шлюбу грошові кошти були використані не в інтересах сім`ї.
 
30 червня 2023 року  ОСОБА_1 через свою представницю - адвокатку              Остапенко І. О. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 липня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Предметом позову у цій справі є поділ спільного майна подружжя, вартість якого у загальному розмірі становить 513 281,10 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (671 000,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України рішення Октябрського районного суду                                 м. Полтави від 28 липня 2022 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року не підлягають касаційному оскарженню.      
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи                            від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Щодо доводів заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття значного суспільного інтересу та винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес та   має для нього виняткове значення, а сама по собі вказівка про це у касаційній     скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті                         19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394                    ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яку подала представниця - адвокатка Остапенко Ірина Олександрівна, на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 липня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року                      у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак       І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний