ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5813/23 Справа № 204/44/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Книш А.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2023 року,
по справі за позовом ОСОБА_1 до державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Лариси Вікторівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Третя дніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:
       В січні 2023 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов  ОСОБА_1 до державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Лариси Вікторівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Третя дніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа №384/2020 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 - матері позивача, за заявами спадкоємця за заповітом ОСОБА_3 та за законом, згідно ст. 1241 Цивільного кодексу України, ОСОБА_1 . Спадкове майно складає квартира АДРЕСА_1 . 07 липня 2020 року позивачем було виявлено крадіжку із проникненням до вищезазначеної квартири, в результаті якої, окрім іншого майна, були викрадені документи, що посвідчують право власності на вказану квартиру. За фактом крадіжки Чечелівським відділенням поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було розпочато кримінальне провадження №12020040680001377 за ч. 3 ст.185 Кримінального кодексу України. В рамках даного кримінального провадження слідчим Олександрою Грошевських 24 березня 2021 року було направлено запит до державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Л.В., в якому слідчий просив відповідача надати відповідь та належним чином завірений підтверджуючий документ щодо отримання нею від гр. ОСОБА_3 правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 . На вказаний запит відповідачем було надано відповідь від 05 квітня 2021 року № 430/01-16, в якому державний нотаріус Крупська Л.В., із перевищенням своїх службових повноважень, з порушенням нематеріальних прав позивача, виклала особисте бачення ситуації з приводу спадкування позивачем по спадковій справі № 384/2020. Зокрема, в даній відповіді зазначено: - що «звинувачення ОСОБА_1 викликають сумнів та недовіру в їх об`єктивності і правдивості», хоча про жодні звинувачення з боку позивача слідчий не зазначав; - що позивач «багато років тому отримав травму (черепно-мозкову) під час бійки», що, в свою чергу, є розголошенням нотаріальної таємниці та персональних даних позивача, зокрема даних про стан його здоров`я; - що позивач «намагається у суді довести свої права потерпілого; цей процес затягнувся у часі і, ймовірно вирішується не так, як сподівався ОСОБА_1 , що й могло підірвати його довіру до судових, правоохоронних органів та органів влади, через що він активно пише скарги в усі органи як на їх дії, так і бездіяльність» - зазначене є грубим втручанням в особисті справи позивача з боку державного нотаріуса, та намагання надати позивачу особисту негативну оцінку з боку правоохоронних органів; - що позивач «постійно погрожував звернутися до поліції з різних надуманих підстав і безглуздих претензій до нього (тобто до іншого спадкоємця - ОСОБА_3 ), є досить агресивним, тому зустрічатися з дядьком ( ОСОБА_3 ) він зовсім не бажає» - зазначене, знов таки, є грубим втручанням в особисте життя позивача, поширенням про нього недостовірних даних та розголошення нотаріальної таємниці; - «на пропозицію надіслати документи поштою (позивач) висловив побоювання у загубленні документів і про те, що йому складно буде довести дядькові (тобто ОСОБА_3 ) свою непричетність до такого» - дана обставина також є розголошенням нотаріальної таємниці; - «кожного разу при відвідуванні Третьої дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 посилався на погане самопочуття і на те, що при нервуванні в нього погіршується стан здоров`я, підвищується тиск і починаються болі у серці. На питання, чи потрібно викликати йому швидку, відповів відмовою. Хоча, при цьому йому вистачало здоров`я кричати на інших відвідувачів нотаріальної контори, сварити і ображати їх» - зазначене також є грубим порушенням нотаріальної таємниці, особистих нематеріальних прав позивача, негативно висвітлює його перед правоохоронними органами. Також позивач зазначає, що відповідь державного нотаріуса на запит поліції явно виходить за рамки самого запиту. Зазначені дії державного нотаріуса Крупської Л.В. є грубим порушенням прав позивача, гарантованих йому Цивільним кодексом України, Законами України «Про нотаріат» та «Про захист персональних даних».
       Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2023 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Лариси Вікторівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Третя дніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2023 року просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2023 року по справі № 204/44/23 та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
У відзиві державний нотаріус Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупська Лариса Вікторівна на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2023 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2023 року по цивільній справі № 204/44/23 за позовом  ОСОБА_1 до державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Лариси Вікторівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Третя дніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди залишити без задоволення.
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2023 року від інших учасників справи до суду не надходило.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори та нею була заведена спадкова справа №384/2020 після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявами спадкоємців: за заповітом - ОСОБА_3 та за законом – позивача згідно ст. 1241 ЦК України (а.с.174).
Відділенням поліції №6 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №12020040680001377 від 13 жовтня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивача (а.с.176).
У заяві про вчинення кримінального правопорушення позивач, у тому числі, вказував, що 07 липня 2020 року ним було виявлено викрадення з його квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у тому числі, оригіналів документів про право власності на нерухоме майно. Вказував, що немаловажною обставиною є смерть його матері, оскільки після її смерті відкрилася спадщина. Він як спадкоємець після смерті матері звернувся до державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Л.В. та йому стало відомо, що до нотаріальної контори були надані ті самі викрадені документи про право власності на квартиру (а.с.177).
В рамках розслідування кримінального провадження слідчим слідчого відділення відділенням поліції №6 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Олександрою Грошевських 24 березня 2021 року за вих.№43.6/7713 було направлено запит державному нотаріусу Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупській Л.В., в якому слідчий просила відповідача надати відповідь та належним чином завірений підтверджуючий документ щодо отримання нею від гр. ОСОБА_3 , правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11).
05 квітня 2021 року на вказаний запит відповідачем було надано відповідь за вих.№430/01-16, в якому відповідач, у тому числі, зазначила (а.с.12-14):
- «Звинувачення ОСОБА_1 викликають сумнів та недовіру в їх об`єктивності і правдивості з таких підстав»;
- «…Зі слів ОСОБА_3 багато років тому ОСОБА_1 отримав травму (черепно-мозкову в тому числі) під час бійки і досі намагається у суді довести свої права потерпілого. Цей процес затягнувся у часі і, ймовірно вирішується не так, як сподівався ОСОБА_1 , що й могло підірвати його довіру до судових, правоохоронних органів та органів влади, через що він активно пише скарги в усі органи як на їх дії, так і бездіяльність. Зараз ОСОБА_1 подав до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позов до нього, ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним. Не дивлячись, що він є рідним дядьком, ОСОБА_1 , постійно погрожував звернутися до поліції з різних надуманих підстав і безглуздих претензій до нього, є досить агресивним, тому зустрічатися з дядьком він зовсім не бажає. На пропозицію надіслати документи поштою, висловив побоювання у загубленні документів і про те, що йому складно буде довести дядькові свою непричетність до такого.»;
- «Кожного разу при відвідуванні Третьої дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 посилався на погане самопочуття і на те, що при нервуванні в нього погіршується стан здоров`я, підвищується тиск і починаються болі у серці. На питання, чи потрібно викликати йому швидку, відповідав відмовою. Однак, при цьому йому вистачало здоров`я кричати на інших відвідувачів нотаріальної контори, сварити і ображати їх».
02 квітня 2021 року ОСОБА_3 надав відповідачу заяву, яка була посвідчена нотаріально, відповідно до якої він, згідно п.3 ст. 65 Кримінального процесуального кодексу України, звільнив відповідача від обов`язку зберігати професійну таємницю щодо всіх відомостей, отриманих від нього під час звернення до неї як до нотаріуса, які ним їй довірені, та дозволив їй використовувати такі відомості для участі у кримінальному та/або цивільному процесі, а також відповідно до ст. 8 Закону України «Про нотаріат» вимагає дати свідчення/показання/пояснення в якості свідка/учасника кримінального провадження або іншої особи, свідка/третьої особи у цивільному процесі за позовами/заявами ОСОБА_1 в усній або письмовій формі щодо відомостей, які становлять нотаріальну таємницю, і були повідомлені ним під час звернень до ОСОБА_4 як до нотаріуса, в тому числі щодо оформлення спадщини, вчинення інших нотаріальних дій та консультацій, а також інформацію про нього, його особисте та сімейне життя, конфліктні взаємовідносини з ОСОБА_1 , будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки, пов`язані з ним та членами його сім`ї, родичами тощо (а.с.85).
Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.
Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Так зазначення відповідачем у своїй відповіді на запит слідчого від 05 квітня 2021 року за вих.№430/01-16 «Звинувачення ОСОБА_1 викликають сумнів та недовіру в їх об`єктивності і правдивості з таких підстав» є оціночним судженням відповідача.
Частиною першою статті 7 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що забороняється обробка персональних даних, у тому числі, що стосуються здоров`я.
Згідно частини першої статті 40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», медичні працівники та інші особи, яким у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків.
Статтею 5 Закону України «Про нотаріат» визначені обов`язки нотаріуса, зокрема нотаріус, серед іншого, зобов`язаний зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій.
Обов`язок нотаріуса зберігати нотаріальну таємницю закріплено також у статті 8 Закону України «Про нотаріат», частиною першою якої визначено, що нотаріальна таємниця – це сукупність відомостей, отриманих під час вчинення нотаріальної дії або звернення до нотаріуса заінтересованої особи, у тому числі про особу, її майно, особисті майнові та немайнові права і обов`язки тощо.
Нотаріус та особи, зазначені у статті 1 цього Закону, а також помічник нотаріуса зобов`язані зберігати нотаріальну таємницю, навіть якщо їх діяльність обмежується наданням правової допомоги чи ознайомленням з документами і нотаріальна дія або дія, яка прирівнюється до нотаріальної, не вчинялась (частина друга статті 8 Закону України «Про нотаріат»).
Виключення із правила щодо розголошення відомостей, що становлять нотаріальну таємницю, стосується подання нотаріусом у встановленому порядку та у випадках, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», інформації до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, та держателю Єдиного державного реєстра юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; за подання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, інформації про фінансову операцію або держателю Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань інформації про кінцевого бенефіціарного власника або структуру власності юридичної особи, навіть якщо такими діями завдано шкоди юридичним або фізичним особам, а також за інші дії, якщо нотаріус діяв у межах Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (частини п`ята та шоста статті 8 Закону України «Про нотаріат»); надання нотаріусом в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», інформації органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю (частина чотирнадцята статті 8 Закону України «Про нотаріат» та внесення нотаріусом у випадках, передбачених законодавством, інформації до Єдиного реєстру довіреностей, Спадкового реєстру та інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України (частина п`ятнадцята статті 8 Закону України «Про нотаріат»).
Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У постанові від 27 вересня 2017 року у справі N 6-1435цс17 у подібних правовідносинах Верховний Суд України сформулював висновок, що відповідно до положень статей 31, 32 Конституції України, статей 270, 306 ЦК України кожному гарантується право на недоторканість особистого життя, право на таємницю телефонних розмов; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно з частиною другою статті 276 ЦК України якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.
Повідомлення відповідачем слідчому 05 квітня 2021 року інформації з приводу того, що «Кожного разу при відвідуванні Третьої дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 посилався на погане самопочуття і на те, що при нервуванні в нього погіршується стан здоров`я, підвищується тиск і починаються болі у серці. На питання, чи потрібно викликати йому швидку, відповідав відмовою. Хоча, при цьому йому вистачало здоров`я кричати на інших відвідувачів нотаріальної контори, сварити і ображати їх» не є порушенням нотаріальної таємниці в розумінні Закону України «Про нотаріат» та порушенням особистих немайнових прав позивача, оскільки такі відомості також є оціночними судженнями відповідача.
З приводу повідомлених відповідачем слідчому 05 квітня 2021 року відомостей з приводу, як зазначає позивач: що позивач «багато років тому отримав травму (черепно-мозкову) під час бійки»; що позивач «намагається у суді довести свої права потерпілого; цей процес затягнувся у часі і, ймовірно вирішується не так, як сподівався ОСОБА_1 , що й могло підірвати його довіру до судових, правоохоронних органів та органів влади, через що він активно пише скарги в усі органи як на їх дії, так і бездіяльність»; що позивач «постійно погрожував звернутися до поліції з різних надуманих підстав і безглуздих претензій до нього (тобто до іншого спадкоємця - ОСОБА_3 ), є досить агресивним, тому зустрічатися з дядьком ( ОСОБА_3 ) він зовсім не бажає»; «на пропозицію надіслати документи поштою (позивач) висловив побоювання у загубленні документів і про те, що йому складно буде довести дядькові (тобто ОСОБА_3 ) свою непричетність до такого», судом першої інстанції правильно врахововано наступне.
Дослідивши повний текст відповіді відповідача за вих.№430/01-16 від 05 квітня 2021 року (а.с.12-14), судом першої інстанції встановлено, що таку інформацію відповідачу під час вчинення нотаріальної дії повідомив інший спадкоємець ОСОБА_3 , про що відповідач і повідомила слідчого. На поширення таких відомостей спадкоємець ОСОБА_3 надав відповідачу відповідний дозвіл (а.с.85). Таким чином, повідомленням такої інформації відповідачем слідчому не є розголошенням відомостей, що становлять нотаріальну таємницю, а також не є, як зазначає позивач, втручанням в його особисті справи.
Разом з цим, судом першої інстанції встановлено, що відповідач, як інша особа, якій у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про стан здоров`я позивача, не мала права поширювати слідчому інформацію щодо стану його здоров`я, у тому числі, те, що останній отримав «…травму (черепно-мозкову в тому числі) під час бійки…».
Надання відповідачем відповіді на запит слідчого слідчого відділення відділення поліції №6 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Олександри Грошевських від 24 березня 2021 року за вих.№43.6/7713 не є передбаченим законодавчими актами випадком, коли відповідач могла б поширити конфіденційну інформацію без згоди позивача.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач вказує, що йому завдано моральної шкоди неправомірними діями відповідача, внаслідок яких він зазнав негативних наслідків для здоров`я, що підтверджується виписками з медичної картки амбулаторного хворого, а також тим, що дії відповідача є зухвалими та явно порушуючими всі гарантії та права позивача на належні нотаріальні послуги, збереження нотаріальної таємниці.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі N 466/8242/18 (провадження N 61-943св20) зазначено, що «при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі N 197/1330/14-ц (провадження N 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди)».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Судом першої інстанції не встановлено наявність причинного зв`язку між діями відповідача щодо поширення інформації про стан здоров`я позивача із заподіяною йому моральною шкодою, оскільки з досліджених копій матеріалів кримінального провадження №12020040680001377 від 13 жовтня 2020 року встановлено, що позивач ще 03 лютого 2021 року та 16 березня 2021 року повідомив начальника слідчого відділу відділення поліції і слідчого про стан свого здоров`я (про наявність черепно мозкової травми, нанесених травм) (а.с.178-179). 
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, оскільки позивачем не доведена наявність протиправної поведінки відповідача щодо розголошення нотаріальної таємниці, наявність втручання в особисте життя позивача, поширення недостовірних даних, а також відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача щодо поширення персональних даних позивача щодо його стану здоров`я із заподіяною йому моральною шкодою.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 квітня 2023 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова