Дата документу 05.09.2023 Справа № 333/6209/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/6209/21        Головуючий у 1 інстанції: Холод Р.С.
Провадження № 22-ц/807/1555/23        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
Провадження № 22-ц/807/1555/23-2

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» вересня 2023 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2023 року та додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення особи від права на спадкування, 

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення особи від права на спадкування.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.10.1999 року № НОМЕР_1 квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності їй, її матері ОСОБА_4 , її сестрі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Також ОСОБА_4 є власником двох земельних ділянок сільськогосподарського призначення, розташованих на території Підгірнецької селищної ради Василівського району Запорізької області.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
У встановлений законодавством строк вона та ОСОБА_3 звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом як спадкоємці.
Протягом тривалого часу ОСОБА_4 за станом здоров`я та похилим віком не могла самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала постійного стороннього догляду, допомоги та піклування.
Вона постійно проживала з матір`ю, піклувалась про неї, готувала їжу, здійснювала прання, прибирання, тощо. Під час перебування матері на стаціонарному лікуванні у КНП «Міська лікарня №1» Запорізької міської ради в період з 02.04.2021 року по 17.05.2021 року вона одноособово відвідувала ОСОБА_4 , кожного дня приносила останній їжу, особисті речі, консультувалась з лікарями та іншим медичним персоналом щодо стану її здоров`я.
Відповідач ОСОБА_3 , будучи обізнаною про стан здоров`я ОСОБА_4 , маючи можливість виконувати свої обов`язки, свідомо нехтувала ними, не вчиняла необхідних дій, усунувшись від надання матері будь-якої допомоги. ОСОБА_3 не цікавилась про стан здоров`я матері, не надавала їй ніякої допомоги, не відвідувала у лікарні, не зважаючи на неодноразові прохання ОСОБА_4 .
На підставі зазначеного просила усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 25 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду та додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що була вимушена виїхати за межі України та приймати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, не мала можливості поставити питання свідкам, висловити думку та надати документи, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги показання свідків, відповідач свідомо нехтувала своїми обов`язками, відповідач та її представник не заявляли про відшкодування витрат до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після винесення рішення суду, фактичний розрахунок витрат відсутній, розмір витрат є неспівмірним, просила скасувати рішення суду та додаткове рішення суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати в суді апеляційної інстанції. 

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що в судових засіданнях приймали участь позивач та її представник, які не надавали заперечення щодо допиту свідків, необхідності повторного допиту, з`ясування суті наданих пояснень, позивачем не доведено потреби ОСОБА_4 у постійному сторонньому догляді, всі показання свідків викладені у тексті рішення суду, зауваження щодо некоректності викладення відсутні, докази її ухилення від надання допомоги відсутні, підстави не відвідування нею матері у лікарні обумовлені карантинними обмеженнями, витрати на надання правничої допомоги є співмірним зі складністю справи, вартістю спадкового майна, значенням справи для неї, у відзиві зазначалось про орієнтовний розмір витрат.
Також зазначила орієнтовний розмір витрат в суді апеляційної інстанції в розмірі 6000 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено знаходження спадкодавця у безпорадному стані та необхідність надання їй допомоги саме відповідачем.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Матеріалами справи підтверджено, що мати сторін у справі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20 липня 2021 року серії НОМЕР_2 , актовий запис №1233, а також довідкою про причини смерті від 18.05.2021 року №1086.

На момент смерті ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 жовтня 1999 року № НОМЕР_1 була співвласником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником земельної ділянки загальною площею 6,0498 га, яка знаходиться на території Підгірненської сільської ради Василівського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06 жовтня 2015 року, зареєстроване в реєстрі за №585, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 жовтня 2015 року №45148555, та земельної ділянки загальною площею 6,0501 га, яка знаходиться на території Підгірненської сільської ради Василівського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06 жовтня 2015 року, зареєстроване в реєстрі за №586, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 жовтня 2015 року №45149887.

18 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 (а.с.26).

23 липня 2021 року до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 звернулась ОСОБА_3 (а.с. 45).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на наявність підстав, визначених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, для усунення відповідача від права на спадкування, оскільки ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 за законом, ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, яка в силу свого похилого віку та тяжкого стану здоров`я потребувала стороннього догляду.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно з ч.3 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 02 лютого 2022 року у справі № 706/445/20, від 31 травня 2022 року у справі № 323/288/21, від 16 березня 2023 року у справі № 185/6281/21.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за позовом заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15 та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16.

За приписами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим на їх підставі обставинам, правильно виходив із відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування згідно з частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, оскільки в порушення положень норм процесуального права щодо обов`язку доказування і подання доказів позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення особи відповідача від надання спадкодавцеві ОСОБА_4 допомоги при можливості її надання, перебування останньої в безпорадному стані та існування у неї потреби в допомозі саме від ОСОБА_3 .

Так, на підтвердження своїх вимог, ОСОБА_1 до позову копії паспортів і довідок про присвоєння ідентифікаційного номеру платника податків сторін, свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 07 жовтня 1999 року, технічного паспорта на квартиру, також матеріали справи містять копію спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , яка була витребувана ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2021 року за клопотанням представника позивача (а.с. 4-10, 25-57). 

Вказані докази не доводять наявності підстав, передбачених статтею 1224 ЦК України для усунення особи від спадкування: ухилення ОСОБА_3 від надання допомоги спадкодавцеві, яка через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво була у безпорадному стані.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що вона була вимушена виїхати за межі України та приймати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, не мала можливості поставити питання свідкам, висловити думку та надати документи, є неприйнятним з огляду на таке.

За приписами частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

З матеріалів справи вбачається, що у розгляді справи брала участь представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 
ОСОБА_1 та її представник не звертались до суду першої інстанції з клопотаннями про повторний допит свідків, про надання або витребування доказів, з додатковими поясненнями.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідків, а відповідач свідомо нехтувала своїми обов`язками, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову, дослідивши та оцінивши докази у справі щодо їх належності, допустимості та достатності. Крім того доводи щодо свідомого нехтування відповідачем своїми обов`язками не підтверджені належними доказами.

Стосовно доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2023 року колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані, зокрема: договір про надання правничої (правової) допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, тощо); документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, тощо), а також документи на підтвердження надання адвокатом та отримання клієнтом професійної правничої допомоги (акт приймання-передачі), із детальним описом вчинених ним відповідних дій (не тільки щодо участі в судових засіданнях, а інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі, зокрема, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів тощо) Зазначені витрати позивача мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За приписами частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19) Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витратна професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Водночас частиною третьою статті 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес

Подібні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інші проти України", від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" суд виходив із того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний розмір.

В суді першої інстанції інтереси ОСОБА_3 представляв адвокат Сердюк Р.В. на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ № 1105681 від 24 листопада 2021 року (а.с. 63), який виданий на підставі договору про надання правової допомоги № 599 від 22 листопада 2021 року (а.с. 136).

Згідно з умовами договору про надання правової допомоги № 599 від 22 листопада 2021 року розмір та порядок обчислення судових витрат (фіксований розмір, погодинна оплата, гонорар успіху), підстави для його зміни, порядок оплати (по факту виконання та/або авансування), умови повернення тощо визначаються і погоджуються в додаткових угодах, які укладаються щодо кожного етапу надання правової допомоги (п. 4.3 договору), в залежності від складності, стадії провадження справи, на якій надається правова допомога та інших істотних обставин (п. 3.1. договору).

Відповідно до умов додаткової угоди про визначення розміру та порядку обчислення гонорару адвоката у справі №333/6209/21 (усунення від спадщини) (на стадії провадження №2/333/3811/21 у суді першої інстанції) від 24 листопада 2021 року сторони, керуючись п.3.1. основного договору, дійшли спільної згоди визначити розмір та порядок обчислення гонорару адвоката у вище вказаній справі, в суді першої інстанції, на наступних умовах:
1. Розмір та порядок обчислення гонорару адвоката, в суді першої інстанції, визначається Сторонами з двох обов`язкових складових, а саме:
- фіксована сума в розмірі 15 000,00 грн., які не залежить від обсягу послуг та часу витраченого адвокатом в суді першої інстанції, та сплачені клієнтом і отримані адвокатом до підписання даної угоди, що підтверджується відповідною квитанцією. Вище вказана фіксована сума, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого адвокатом, а отже є визначеною;
- гонорар успіху в розмірі 10 000,00грн., який буде виплачений адвокату у разі позитивного вирішення справи для клієнта у суді першої інстанції. Укладання мирової угоди прирівнюється сторонами до позитивного вирішення справи для Клієнта. Гонорар успіху виплачується протягом трьох днів з дати оголошення судом першої інстанції судового рішення.
2. У зв`язку з укладанням даної додаткової угоди та визначенням гонорару у фіксованому розмірі, сторони дійшли згоди про відсутність необхідності складання детального опису робіт (а.с. 137).

Згідно з актом прийому-передачі фактично виконаних робіт у справі № 333/6209/21 (усунення від спадщини) (на стадії провадження у суді першої інстанції) від 01 травня 2023 року вартість фактично наданих та оплачених послуг (робіт) за основним договором становить 25000 грн., а тому числі 15 000 грн. гонорару адвоката та 10 000 гонорару успіху (а.с. 139).

Також відповідачем надано квитанції до прибуткового касового ордера № 599/21-1 від 24 листопада 2021 року на суму 15 000 грн. та № 599/21-2 від 01 травня 2023 року на суму 10 000 грн. 

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 вказано, що суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 12350 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, Суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відсутності фактичного розрахунку витрат не заслуговують на увагу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.

Аналіз змісту договору про надання правової допомоги № 599 від 22 листопада 2021 року та додаткової угоди від 24 листопада 2021 року свідчить, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми та гонорару успіху, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої та апеляційної інстанції.

Отже, витрати на правову допомогу є реальними, підтвердженими матеріалами справи.

Колегія суддів звертає увагу, що у цій справі розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним. 

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 28 липня 2021 року у справі №552/1171/19, провадження №61-21579св19.

З огляду на складність справи, ціну позову, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), колегія суддів не вбачає підстав для висновку про не співмірність витрат.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідач та її представник не заявляли про відшкодування витрат до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після винесення рішення суду, є неприйнятними, оскільки про вказані витрати відповідачем було заявлено у відзиві на позовну заяву, заява про ухвалення додаткового рішення суду направлена до Комунарського районного суду м. Запоріжжя засобами поштового зв`язку 01 травня 2023 року, тобто протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду від 28 квітня 2023 року у відповідності до вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України 

Доводи апеляційної скарги про не співмірність не містять належного обґрунтування з огляду на фіксовану форму гонорару.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2023 року та додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2023 року залишено без змін, відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат позивача в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 вересня 2023 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова