Справа № 127/20073/22
Провадження № 22-ц/801/1466/2023
Категорія: 77
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2023 року	Справа № 127/20073/22	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В., 
                за участю секретаря судового засідання Ковальчук О.А., 
                за участю сторін: представника ОСОБА_1 - адвоката Куцого Р.А., представника відповідача Марковської І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/20073/22 запозовом ОСОБА_1 до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, 
за апеляційною скаргою Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2023 року, яке ухвалене суддею Воробйовим В.В. в Вінницькому міськомусуді Вінницької області, повний текст судового рішення складено 12 червня 2023 року,
в с т а н о в и в :
У вересні 2022 року ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спор на стороні відповідача -  ОСОБА_2  про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи позов тим, що наказом начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області №76-к від 09 серпня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників п.1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для видачі вказаного наказу став наказ «Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розпису Служби автомобільних доріг у Вінницькій області» від 04 серпня 2022 року за №17. 
Позивач зазначає, що із скороченням за два місяці він попереджений не був, іншу посаду при звільненні йому не пропонували, тому вважає своє звільнення незаконним. 
Незаконне звільнення призвело до постійних переживань, оскільки не попередження його до скорочення позбавило позивача можливості працевлаштуватись. В зв`язку з цим, він вимушений був докласти додаткових зусиль для організації свого життя та матеріального забезпечення. Незаконні дії роботодавця викликали постійні головні болі, підвищення кров`яного тиску, порушення сну, приниженні його гідності як працівника. Моральну шкоду ОСОБА_1 оцінив в розмірі 1000 грн. З моменту звільнення останній не працює.
Враховуючи викладене, з урахуванням заяви про уточнення прохальної частини позовної заяви,  ОСОБА_1  просив: скасувати наказ начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області №76-к від 09 серпня 2022 року, яким його було звільнено з роботи, у зв`язку із скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України) та поновити на роботі у Службі відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області; стягнути зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на його користь компенсацію за вимушений прогул, моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2023 року позов задоволено.
Скасовано наказ начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області №76-к від 09 серпня 2022 року, яким ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України) та поновлено його на роботі.
Стягнуто зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію за вимушений прогул за період з 10 серпня 2022 року по 02 червня 2023 року у розмірі 129633,93 грн та моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць та поновлення на роботі допущено до негайного виконання.
Стягнуто зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992,40 грн.
Стягнуто зі Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області в дохід держави судовий збір в розмірі 992,40 грн. 

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2023 року стягнуто з Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 21472 грн. 

Не погодившись із рішенням суду Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального права. Просить оскаржуване рішення скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач вправі був на період до припинення чи скасування воєнного стану затверджувати структуру та штатний розпис служб без погодження з Укравтодором, про що було зазначено у Наказі Державного агентства автомобільних доріг України № Н 88/05-03 від 17 березня 2022 року. Скорочення на підприємстві відбулося в зв`язку із виконанням заходів під час мобілізації, тому, як зазначено в частині 4 статті 49-2 КЗпП України, вимоги частин першої-третьої цієї статті (щодо строку попередження, врахування переважного права на залишення на роботі, пропозиції вакантних посад), не застосовуються. Тому будь-яких порушень при звільненні з боку відповідача не було.

05 липня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшло пояснення від третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , який вважає викладене в апеляційній скарзі вірним та обґрунтованим, просить її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

 
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що процедура скорочення штату працівників на підприємстві проводилась під час дії воєнного стану в Україні, ОСОБА_1 необхідно було попередити про вивільнення персонально не пізніше ніж за два місяці. Проте цього відповідачем зроблено не було, що призвело до порушення прав позивача, тому ОСОБА_1 було неправомірно звільнено з роботи, чим завдано йому також і моральної шкоди, яку оцінено в розмірі 1000 грн.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді водія Служби автомобільних доріг у Вінницькій області.

Керуючись ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», наказом № 76-к від 09 серпня 2022 року начальника Служби автомобільних доріг у Вінницькій області ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади водія 09 серпня 2022 року, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою звільнення зазначено наказ «Про скорочення чисельності працівників та внесення змін до штатного розпису Служби автомобільних доріг у Вінницькій області» від 04 серпня 2022 року №117. Повідомлення про заплановане вивільнення від 04 серпня 2022 року №744. Зі змістом вказаного наказу позивач був ознайомлений в той же день (а.с.4).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 травня 2023 року в зв`язку зі зміною назви відповідача замінено первісного відповідача Службу автомобільних доріг у Вінницькій області на Службу відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області (а.с.198).

Між сторонами виник спір про законність звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України).

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

В справі що розглядається суд першої інстанції вірно встановив та це не заперечується сторонами, що у відповідача відбулися фактичні зміни у чисельності штату працівників. 

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Висновок щодо права підприємства самостійно визначати організаційну структуру викладено Верховним Судом також у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц, в зв`язку з чим висновок суду першої інстанції в цій частині є правомірним.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з цим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану України».

Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України і не скасований.
  
15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ).

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ, повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Згідно з частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст.49-2 КЗпП України, вимоги частин першої-третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Згідно ст.5 ч.2 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми ст.43 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника)) не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

В справі що розглядається відповідач стверджує, що скорочення відбулося в зв`язку із виконанням підприємством мобілізаційного завдання, а тому він керувався положеннями частини 4 статті 49-2 КЗпП України.

Відповідно до абзацу 3 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

У відповідності до абзацу восьмого статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізаційні завдання (замовлення) - окремі вимоги мобілізаційного плану щодо номенклатури, обсягів виробництва необхідної продукції, утворення і підготовки до розгортання спеціальних формувань, а також затверджені в установленому порядку першочергові заходи мобілізаційної підготовки, які доводяться для виконання до центральних і місцевих органів виконавчої влади, інших державних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. До підприємств, установ і організацій, що залучаються до виконання мобілізаційних завдань (замовлень), мобілізаційні завдання (замовлення) доводяться на підставі затверджених основних показників мобілізаційного плану і договорів (контрактів), що укладаються в порядку, передбаченому законодавством.

Як вбачається із Мобілізаційного завдання (замовлення) на виконання робіт (надання послуг) щодо забезпечення функціонування національної економіки України в особливий період (а.с.158), Службі автомобільних доріг у Вінницькій області встановлено таке мобілізаційне завдання (замовлення) як ремонт та утримання автомобільних доріг загального користування державного значення, що, як вбачається із Положення про Державне агентство відновлення та розвитку інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 439 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2023 року № 193), відноситься до основних завдань в цілому (а не лише на час мобілізації чи особливого періоду).

Отже, мобілізаційне завдання і мобілізаційні заходи співвідносяться як загальне та складове. Для реалізації мобілізаційного завдання повинні бути розроблені мобілізаційні заходи.

Відповідачем не надано доказів того, що на виконання мобілізаційного завдання у відповідача є план мобілізаційних заходів, а відтак апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що немає підстав стверджувати про те, що скорочення чисельності штату відбулося в зв`язку із виконанням мобілізаційного завдання.

Проаналізувавши Наказ від 04 серпня 2022 року № 117 (а.с.57 – 58), наказ Державного агентства автомобільних доріг Н-88/05-03 від 17 березня 2022 року про забезпечення діяльності служб автомобільних доріг в областях під час дії воєнного стану (а.с.243 – 245), на який як на підставу проведення скорочення посилається відповідач в апеляційній скарзі, апеляційний суд приходить до висновку, що з їх змісту вбачається, що, зокрема скорочення чисельності працівників може відбуватися з метою забезпечення безперебійної діяльності служб автомобільних доріг в областях для оптимізації структури та штатної чисельності, а не у зв`язку із виконанням мобілізаційних заходів. 

Відтак апеляційний суд критично ставиться до доводів апеляційної скарги, що здійснення заходів щодо оптимізації робочих процесів, зміни в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників, направлене на виконання мобілізаційного завдання та його слід вважати виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період у розумінні ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сама по собі організація роботи в період воєнного стану (в тому числі визначення штатної чисельності) без доказів того, що така організація роботи пов`язана із виконанням конкретних мобілізаційних заходів, не може слугувати підставою для недотримання процедури звільнення, передбаченої частиною 2 статті 40, частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України.

Отже, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку підстав для застосування відповідачем положень частини 4 статті 49-2 КЗпП України не було, а відтак ним повинні були бути дотримані вимоги частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України: дотримання двомісячного строку попередження, врахування переважного права на залишення на роботі, пропозиція вакантних посад.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог позивача в зв`язку із порушенням відповідачем процедури звільнення при скороченні чисельності працівників.

Відповідно до ч 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Також, суд першої інстанції  зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 129633,93 грн  (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів).

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000 грн, оскільки відповідачем були порушено трудові права ОСОБА_1 у зв`язку з незаконним звільненням, що призвело до спричинення йому моральних страждань.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Отже рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для скасування або зміни рішення суду колегією суддів не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.ч.1-2ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції представником позивача надано суду: акт про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката по справі №127/20073/22 апеляційне провадження №22-ц/801/1466/2023 від 03 серпня 2023 року, згідно якого загальна сума складає 8588 грн; квитанція до прибуткового касового ордера №15 від 03 серпня 2023 року відповідно до якого адвокат Куций Р.А. отримав від ОСОБА_1 гонорар в розмірі 8588 грн.

На підставі вищевикладеного, витрати на правничу допомогу в сумі 8588 грн, на переконання колегії суддів апеляційного суду є співмірними із складністю даної справи, ціною позову, та виконаними адвокатом об`ємом роботи, розмір таких витрат відповідає критерію реальності, розумності їхнього розміру, при цьому представник відповідача не просила зменшити їх розмір, відтак колегія суддів дійшла висновку про стягнення з Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь ОСОБА_1  витрати на правничу допомогу в розмірі 8588 грн, який буде відповідати критерію розумності, виваженості та справедливості.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 
постановив:
Апеляційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 червня 2023 року залишити без змін.
Стягнути з Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 8588 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 серпня 2023 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Войтко Ю.Б.

                                                       Міхасішин І.В.