ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 вересня 2023 року           справа №200/3276/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 1 серпня 2023 року (повне судове рішення складено 1 серпня 2023 року) у справі № 200/3276/23 (суддя в І інстанції Загацька Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, визнання протиправним та скасування акту службового розслідування, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                             УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ НОМЕР_1 ), з вимогами:
- визнати протиправним наказ командира ВЧ НОМЕР_1 №200 від 19.02.2023, яким призначено службове розслідування для встановлення причин та умов, що сприяли порушенню військової дисципліни, а також встановлення ступеню вини солдата ОСОБА_1 ;
- скасувати наказ командира ВЧ НОМЕР_1 №200 від 19.02.2023, яким призначено службове розслідування для встановлення причин та умов, що сприяли порушенню військової дисципліни, а також встановлення ступеню вини солдата ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним акт службового розслідування від 01.03.2023 про встановлення причин та умов, які сприяли відсутності на службі солдата ОСОБА_1 , яким встановлено факт самовільного залишення частини;
- скасувати акт службового розслідування від 01.03.2023 про встановлення причин та умов, які сприяли відсутності на службі солдата ОСОБА_1 , яким встановлено факт самовільного залишення частини;
- визнати протиправним наказ командира ВЧ НОМЕР_1 №122 від 01.03.2023 «Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 »;
- скасувати наказ командира ВЧ НОМЕР_1 №122 від 01.03.2023 «Про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 »;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду на період дії воєнного стану відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та щомісячну премію за лютий 2023 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14 липня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
Позивачу у десятиденний строк з моменту отримання копії даної ухвали усунути недоліки поданого адміністративного позову шляхом надання: заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку та доказів на їх підтвердження щодо існування дійсних, істотних обставин, що об`єктивно перешкоджали позивачеві звернутися до суду із означеною позовною заявою.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 1 серпня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду відмовлено.
Позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду про повернення позову, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги висловлено доводи, аналогічні висловленим в заявах про поновлення процесуальних строків. В апеляційній скарзі позивач зазначив, що строки звернення до суду ним не були порушені, а всі наявні у нього докази були подані до суду першої інстанції, а тому, на думку позивача, судом не вірно було застосовано норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про обчислення строків звернення.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заяви і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
За приписами ч. 6 ст. 161 КАС України, якими встановлено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Статтею 122 КАС України визначено строки звернення до суду із адміністративним позовом.
Частинами 1, 2 статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 5 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.01.2020 у справі №420/2045/19 та від 06.03.2019 у справі № 805/1985/18-а.
Зі змісту прохальної частини позовної заяви слідує, що ОСОБА_1 оскаржує наказ №200 від 19.02.2023, яким призначено службове розслідування, акт службового розслідування від 01.03.2023, на підставі якого винесений наказ №122 від 01.03.2023, на підставі якого позивачу не було виплачено додаткову винагороду та щомісячну премію за лютий 2023 року. 
Однак, позовну заяву подано до суду лише 28.06.2023 згідно відмітки відділення АТ "Укрпошта" на поштовому конверті.
Разом з позовною заявою позивач подав заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, у якій зазначив наступне. 
ОСОБА_1 звільнений у відпустку за станом здоров`я терміном на 30 діб з 28.03.2023 по 26.04.2023, що підтверджується відпускним квитком військової частини № НОМЕР_2 від 27.03.2023. Позивач не міг отримати інформації щодо підстав позбавлення його премії та додаткової винагороди, що є предметом спору у даній справі. Жодних документів чи наказів чи їх копій позивач з моменту винесення спірних наказів, тобто з 19.02.2023 по 15.06.2023 не отримував. Лише листом військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2023 за №7270/2525 позивач отримав матеріали службового розслідування та спірні накази, які у стали предметом позбавлення премії та додаткової винагороди позивача, та оскаржуються наразі позивачем. Зазначає, що позивач взагалі не був обізнаний про факт проведення службового розслідування. Про його проведення позивачу стало відомо лише після отримання листа військової частини від 30.05.2023. Вважає, що необхідно відраховувати початок перебігу позовної давності саме з цієї дати. Також зазначає, що тривалість лікування, а також не надання інформації відповідачем про проведення службового розслідування, зумовило фактичну неможливість звернутись до суду за оскарженням спірних наказів та акту службового розслідування.
Однак, вказані причини пропуску строку звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом не можуть бути визнані поважними, виходячи з такого.
Звернення до суду з позовом є способом реалізації права на захист порушених прав і свобод особи, які така особа вважає порушеними у зв`язку з виникненням певних обставин, що впливають на її права. Отже, початок перебігу строку звернення до суду пов`язується саме з виникненням оспорюваних правовідносин, тобто предметом позовних вимог та часом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про такі обставини.
Законодавче обмеження строку звернення до адміністративного суду обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Процесуальний кодекс встановлює обмеження щодо відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом особи на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду в розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.
З огляду на вищевикладене, поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.
Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2020 у справі №340/1225/20.
Отже, поновленню підлягають лише пропущені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Разом з тим, обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом.
Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.
У кожному конкретному випадку суд досліджує обставини, зазначені позивачем, у їх сукупності із наданими доказами на підтвердження.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 06.03.2019 (справа №805/1985/18-а), від 04.09.2019 (справа №826/14779/15).
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку, позивач посилається на те, що перебував у відпустці за станом здоров`я терміном з 28.03.2023 по 26.04.2023, та тривалість лікування унеможливлювало звернення до відповідача.
Натомість, наведені обставини не можна вважати поважними та такими, що перешкоджали б позивачу своєчасному зверненню до суду за захистом свого порушеного права.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач звернувся до відповідача щодо отримання документів до закінчення відпустки за станом здоров`я 25.04.2023. При цьому позивачем не зазначено, яким чином перебування у відпустці за станом здоров`я перешкоджало звернутись до відповідача з заявою про отримання документів до 25.04.2023.
Будь-яких доказів перебування на лікарняному, про проходження лікування позивач не надав.
Більш того, в постанові від 08 вересня 2022 року в справі № 320/2675/21 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій стосовно того, що хвороба, лікування в умовах денного стаціонару, перебування на амбулаторному лікуванні не є перешкодою для звернення до суду з позовом та не є об`єктивно непереборними обставинами, оскільки залежали виключно від волевиявлення самого позивача та належного використання ним своїх прав, визначеними нормами закону. Зазначений висновок, узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 листопада 2019 року у справі №120/4137/18-а, відповідно до якої перебування особи на амбулаторному лікуванні, на відміну від стаціонарного, не позбавляє можливості такої особи реалізувати своє право на захист порушених прав, як самому так і через представника (пункти 39-40).

Стосовно доводів позивача щодо обізнаності про факт проведення службового розслідування лише після отримання листа військової частини від 30.05.2023, суд зазначає, що грошове забезпечення є щомісячним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання позивачем листа від військової частини у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість/ своєчасність нарахування розміру грошового забезпечення.
Крім того, як вбачається зі акту службового розслідування письмові пояснення позивач надавати відмовився, що свідчить про обізнаність позивача про проведення службового розслідування.
Грошове забезпечення за лютий 2023 року позивач отримав 09.03.2023, про що надав виписку з банку.
У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з адміністративним позовом.

За приписами ч. 1 ст. 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення  строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Суд звертає увагу, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, а саме, не залежать від волевиявлення особи, яка звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України).
З огляду на викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що подана разом з позовом заява про поновлення строку звернення до суду не містить належних доказів на підтвердження тієї обставини, що мали місце непереборні обставини, перешкоди чи труднощі, що унеможливили своєчасне звернення позивача до суду, позивачем не доведено пропуск звернення до суду з поважних причин, тому така заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Вищенаведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам, встановленим ст.ст. 160, 161 КАС України, у зв`язку із чим, ухвалою від 14.07.2023 суд першої інстанції позовну заяву обґрунтовано залишив без руху із наданням строку для усунення недоліків.

Від позивача на адресу суду надійшла заява на виконання ухвали суду від 14.07.2023 про  залишення позовної заяви без руху. До вказаної заяви позивачем додано клопотання про поновлення строку звернення до суду. Обґрунтовуючи причин пропуску строку звернення до суду з позовом, позивач посилався на обмеження та перешкоди, які встановлені під час особливого правового режиму (військового стану), проходження позивачем військової служби та на той факт, що позивач є військовослужбовцем. Звертав увагу, що не міг отримати інформації щодо підстав позбавлення його премії та додаткової винагороди, що є предметом спору у даній справі. Жодних документів чи наказів, чи їх копій позивач з моменту винесення спірних наказів, тобто з 19.02.2023 по 15.06.2023 не отримував. Лише листом військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2023 року за №7270/2525 позивач отримав матеріали службового розслідування та спірні накази, які стали причиною позбавлення премії та додаткової винагороди позивача, та оскаржуються у цій справі. Зазначає, що тривалість лікування та не надання відповідачем інформації зумовило порушення строку звернення до суду. Також зазначає, що за заявою особи процесуальний строк, встановлений судом, продовжується, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Вирішуючи питання наявності підстав для визнання поважними причин пропуску звернення до суду з позовом, суд зазначає наступне.
Щодо посилання позивача на введення воєнного стану, що на його думку є підставою для поновлення пропущеного строку звернення до суду, суд наголошує, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.12.2022 у справі №990/102/22, зауважила, що обставина повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України могла унеможливити дотримання встановленого законом процесуального строку, однак поважними такі причини можна визнати лише за умови надання до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку.
Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд враховує, що Верховний Суд в Постанові від 10.01.2023 у справі 640/3489/21 зазначив про таке:
"введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини".
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обставини, на які посилається позивач, не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду з цим позовом, оскільки не перешкоджали зверненню до суду в установлений строк. Наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду мають суб`єктивний характер і не позбавляли останнього можливості звернутися до суду з цим позовом у встановлені КАС України строки.
Також, в обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду, позивач зазначає, що про порушення своїх прав дізнався лише після отримання листа військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2023 за №7270/2525 та матеріалів службового розслідування, спірних наказів.
Зазначає, що перебував на тривалому лікуванні з 28.03.2023 по 26.04.2023, що також позбавило можливості вчасно звернутись до суду з чим позовом.
Суд зазначає, що строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Поряд з цим, поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).
Пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького окладу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" встановлено, що на період дії воєнного стану, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Варто відмітити, що додаткова винагорода є щомісячним платежем, а тому, про припинення її виплати позивач повинен був дізнатися, отримавши грошове забезпечення за місяць, в якому застосоване дисциплінарне стягнення.
У позовній заяві позивач зазначає, що не знав про застосування до нього дисциплінарного стягнення, оскільки відповідач не ознайомив його із спірними наказами, та позивача не було відомо про проведення службового розслідування.
Втім, такі доводи позивача є хибними, оскільки, отримавши грошове забезпечення разом із виплатою додаткової винагороди у сумі 30000,00 грн у одному місяці, та у значно меншому розмірі, тобто без цієї винагороди, у наступному місяці, позивач повинен був дізнатися, що стало підставою для позбавлення його додаткової винагороди.
В матеріалах справи міститься копія відпускного квитка від 27.03.2023 №7270/1454, відповідно до якого позивач був звільнений у відпустку за станом здоров`я терміном на 30 днів з 28.03.2023, тобто, через три тижня після закінчення службового розслідування, а тому вказана обставина не може бути належним доказом поважності причин пропуску звернення до суду. Інших доказів перебування на лікуванні, або таких, які суттєво унеможливлювали своєчасне звернення до суду позивачем не надано.
Жодних обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з цим позовом, позивачем не зазначено і доказів на їх підтвердження в матеріалах справи відсутні.
Щодо посилання позивача на карантинні заходи, суд зазначає наступне.
Законом України від 18.06.2020 № 731-IX (чинний з 17.07.2020) п. 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України викладено у наступній (новій) редакції: "3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином."
Отже, вказана норма передбачає поновлення процесуальних строків виключно у зв`язку із їх пропуском з причин, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Однак, доказів поширення на позивача карантинних обмежень, які перешкоджали вчасному зверненню з даним позовом, суду не надано.
Відтак, триваюча пасивна поведінка позивача щодо не вчинення дій для реалізації свого права не свідчить про існування таких обставин, які перешкоджали позивачу дізнатися про стан своїх прав, свобод та інтересів.
При зверненні до суду позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місяця від дати порушення його прав, свобод чи інтересів.
Доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку, позивачем не надано.
При цьому не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що 19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», прикінцевими положеннями якого передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Так, частинами першою та другою статті 233 КЗпП України, зокрема, передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
В той же час, позивач не був звільнений, тому приписи частини другої статті 233 КЗпП України на спірні правовідносини не розповсюджуються.
Положення частини першої статті 233 КЗпП України до спірних правовідносин також не застосовуються, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством: КАС України, частиною 5 статті 122 якого встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, а не тримісячний, визначений ч.1 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення Європейський Суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Відтак, викладені позивачем доводи не доводять підстав поважності пропуску строку звернення до суду.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в порушення якої позивачем не надано належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строків звернення до суду.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовна заява вважається поданою без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу та відповідно до ч. 2 ст. 123, п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України має бути повернута позивачеві.
Враховуючи зазначене, судова колегія вважає правильним висновок місцевого суду, що відсутні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, оскільки, зважаючи на обізнаність позивача про порушення своїх прав, останній не був позбавлений можливості подати обґрунтований позов до суду в межах строків, встановлених чинним законодавством України.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи переконливих доводів, які б були безпідставно залишені поза увагою суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 1 серпня 2023 року у справі № 200/3276/23 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 26 вересня 2023 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          Т. Г. Гаврищук           

                                                                                                          А. А. Блохін