Постанова
Іменем України
 
04 вересня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 752/13278/19
провадження № 61-3567св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року у складі судді Хоменко В. С. та постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
Позов мотивований тим, що 24 жовтня 2018 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1  80 000,00 дол. США, підтвердивши цей факт власноруч виконаним підписом на договорі позики грошей, які зобов`язався повернути до 30 жовтня 2018 року. Про факт укладання правочину була обізнана дружина відповідача ОСОБА_3 , а кошти передано при свідках. Відповідач уклав цей договір в інтересах сім`ї, пояснюючи про необхідність виплати боргів, кредитів, обслуговування транспортних засобів. Під час отримання коштів ОСОБА_3 вела телефонну розмову з чоловіком, пояснювала, що не може дістатися до нотаріуса, обізнана про отримання коштів, які з 24 жовтня 2018 року є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після настання строку виконання правочину відповідачі почали уникати позивача і в добровільному порядку суму позики не повертають. У зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання позивач також має право на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Позивач просив:
стягнути солідарно з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 2 176 000,00 грн, 3 % річних у розмірі 38 810,00 грн, індекс інфляції у розмірі 152 156,00 грн, а всього 2 366 966, 00 грн;
стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 9 605,00 грн та забезпечення позову у розмірі 384,20 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 2 176 000,00 грн, 3 % річних в розмірі 38 810,00 грн, індекс інфляції 152 156,00 грн, а всього 2 366 966,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9 605,00 грн.
Судові рішення мотивовані тим, що між сторонами укладений договір позики, факт підписання якого відповідачем не заперечувався. Позивач виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши відповідачу грошові кошти, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором. Укладення договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі відповідача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства. Позичальником ОСОБА_2 не було доведено, що грошові кошти не були одержані ним від позикодавця, а сам договір укладений під впливом омани з боку ОСОБА_1 . Позичальником не спростовано презумпцію правомірності договору позики. Договір позики не є правочином щодо розпорядження майном, тому його укладення не потребує згоди іншого з подружжя. Таким чином, суд першої інстанції зробив висновок про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача суми позики в розмірі 2 176 000,00 грн.
Оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк, суди, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, стягнули з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 38 810,00 грн та інфляційні втрати в розмірі 152 156,00 грн, розрахунок яких відповідачами не спростований.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У березні 2023 року  ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_4 , в якій просив оскаржені судові рішення скасувати,справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, стягнути з позивача судові витрати, понесені в суді касаційної інстанції. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, судами застосовано норму права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Вказує, що судами залишено поза увагою, що факт наявності підписаного договору позики від 24 жовтня 2018 року не може вважатися достатнім доказом, який підтверджує факт передачі грошових коштів, про що зазначено Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц. На думку відповідача в спірних правовідносинах належним та достатнім доказом, що підтверджує факт передачі грошових коштів може бути лише документ, який підтверджує те, що з поточного рахунку позивача на поточний рахунок ОСОБА_2 було здійснено переказ грошових коштів в розмірі 2 256 000,00 грн, що передбачено підпунктом 2 пункту 7 розділу II постанови Правління Національного банку № 148 від 29 грудня 2017 року «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні». Зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини (позивач не довів факту передання грошей), то суд робить висновок про її недоведення. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц. 
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що судові рішення оскаржуються в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, тому в іншій частині не оскаржуються та в касаційному порядку не переглядаються.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 752/13278/19, витребувано з суду першої інстанції цивільну справу № 752/13278/19
У квітні 2023 року матеріали цивільної справи № 752/13278/19 надійшли до Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 20 березня 2023 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що 24 жовтня 2018 року ОСОБА_2 та    ОСОБА_1 уклали договір позики грошових коштів, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність (борг) 2 256 000,00 грн, що еквівалентно 80 000,00 дол. США за середнім курсом їх продажу комерційними банками м. Києва 28,20 грн за 1 дол. США, станом на день укладення договору. Позичальник зобов`язаний повернути позивачу суму грошей 2 256 000,00 грн, але не менш еквіваленту 80 000,00 дол. США готівкою в строк до 30 жовтня 2018 року. Сторони свідчать, що договір не укладається під впливом тяжких для них обставин, вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.
Відповідно до пункту 9 договору підписання позичальником договору свідчить про отримання ним зазначеної в пункті 1 цього договору суми в повному обсязі та відсутність з його боку будь-яких претензій фінансового характеру до позичальника.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 11 січня 1992 року.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 308/4890/20 (провадження № 61-1600св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 200/1897/15-ц (провадження № 61-11851св20), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що: «[…] Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. […] Договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініціїданого договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику,то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, томущо тоді не може бути мови про повернення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року в справі № 924/1096/17)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року у справі № 495/5081/20 (провадження № 61-7703св23) зазначено, що: «Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)».
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17 (провадження № 61-12383св19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. […] під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
24 жовтня 2018 року ОСОБА_2 та    ОСОБА_1 уклали договір позики грошових коштів, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність (борг) 2 256 000,00 грн, що еквівалентно 80 000,00 дол. США та зобов`язався повернути позивачу суму грошей 2 256 000,00 грн, але не менш еквіваленту 80 000,00 дол. США готівкою в строк до 30 жовтня 2018 року. Сторони свідчать, що волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін (пункти 1, 2, 8 договору);
відповідно до пункту 9 договору позики від 24 жовтня 2018 року підписання позичальником договору свідчить про отримання ним зазначеної в пункті 1 цього договору суми в повному обсязі та відсутність з його боку будь-яких претензій фінансового характеру до позичальника. Вказаний договір позики недійсним не визнаний;
дослідивши договір позики, суди правильно встановили природу правовідносин, які виникли між сторонами, та зробили обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.
Аргументи касаційної скарги про порушення судами принципу змагальності, оскільки позивач не довів факт передачі грошей за договором позики, колегія суддів відхиляє, оскільки ці аргументи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а зводяться до незгоди ОСОБА_2 з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
Посилання касаційної скарги на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постановах від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц, колегія суддів відхиляє, оскільки правові висновки судів у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду.
Доводи касаційної скарги про те, що судами не врахований висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, колегія суддів відхиляє, оскільки фактичні обставини справи у цій справі та фактичні обставини у постанові, на яку посилається заявник, є різними.
Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги з урахуванням меж касаційного перегляду та висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 308/4890/20 (провадження № 61-1600св23), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року у справі № 495/5081/20 (провадження № 61-7703св23), не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені судові рішення залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                             І. О. Дундар
 
Н. О. Антоненко
 
М. М. Русинчук