Справа № 144/1395/20
Провадження № 22-ц/801/1921/2023
Провадження № 22-ц/801/1995/2023
Категорія: 20
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року	Справа № 144/1395/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Рибчинського В. П., Копаничук С. Г., 
за участю секретаря судового засідання – Литвина С. С.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – Теплицька селищна рада Вінницької області, ОСОБА_2 ,
третя – особа без самостійних вимог – ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 26 липня 2023 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на додаткове рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 16 серпня 2023 року, ухвалені у складі судді Германа О. С. у залі суду, 

встановив:

Короткий зміст вимог 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області, ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог – ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення Теплицької селищної ради про затвердження технічної документації із землеустрою, державних актів на право власності на земельні ділянки.
Позов обґрунтовано тим, що 12 вересня 2007 року позивач за договором купівлі-продажу нерухомого майна придбав у ОСОБА_4 будинковолодіння, розташоване в АДРЕСА_1 . При придбанні будинковолодіння жодних правочинів щодо земельних ділянок не вчинялось, оскільки ОСОБА_4 їх не приватизувала та документально не оформляла користування ними, проте безперешкодно тривалий час користувалась присадибною земельною ділянкою. 
З метою отримання у приватну власність земельної ділянки, на якій розташовувалось придбане будинковолодіння, а також земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 звернувся до Теплицької селищної ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою на ці земельні ділянки.
Рішенням 32 сесії 5 скликання Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області № 636 від 23 грудня 2009 ОСОБА_1 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо передачі безкоштовно у приватну власність земельних ділянок. Зокрема, такий дозвіл надано на земельні ділянки площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, 0,07 га для ведення особистого селянського господарства, тобто площа присадибної земельної ділянки зменшена на 0,15 га. 
Проте через тривалий межовий спір із сусідами, ОСОБА_1 тривалий час не може замовити для виготовлення зазначену технічну документацію. 
Так, 21 лютого 2018 року позивач звернувся до Теплицької селищної ради із заявою про створення комісії по врегулюванню земельного спору та отримання можливості для виготовлення зазначеної технічної документації. За результатами розгляду заяви Теплицьким селищним головою 26 лютого 2018 року позивачу надана відповідь, що за даними землевпорядної документації Теплицької селищної ради земельна ділянка по АДРЕСА_2 належала за правом приватної власності відповідно до державного акта на землю ОСОБА_5 , після смерті останнього право власності на неї успадковане його дітьми – ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , право власності на земельну ділянку за вказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 жовтня 2012 року набула ОСОБА_3 .
Через суперечки щодо меж земельних ділянок із ОСОБА_3 позивач знову не зміг замовити технічну документацію із землеустрою. В травні 2020 року ОСОБА_1 знову вирішив використати своє право на приватизацію присадибної земельної ділянки, на якій розташоване будинковолодіння, але між ним та ОСОБА_3 виник спір щодо облаштування проходу по земельній ділянці, що перебуває у його користуванні, до її городу. Для вирішення спору була створена комісія Теплицької селищної ради, яка 12 травня 2020 року здійснила обстеження земельних ділянок по АДРЕСА_1 .
При обстеженні позивачу стало відомо, що технічна документація на земельну ділянку площею 0,1098 та по АДРЕСА_1 із проходом повз його будинок сформована в 2011 році та затверджена 02 грудня 2011 року, також йому була надана копія рішення 10 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області від 02 грудня 2011 року, за яким ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчують право власності на земельні ділянки. Цим рішенням також ухвалено видати державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0487 га, що розташована в АДРЕСА_1 , а також ухвалено видати ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1098 га, що розташована в АДРЕСА_1 . Однак у рішенні не зазначені адреси розташування цих земельних ділянок. 
Будинковолодіння ОСОБА_2 , яке вона продала ОСОБА_3 , розташоване по АДРЕСА_2 і знаходиться з протилежної сторони вулиці від будинку позивача, земельна ділянка, яка можливо була надана ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства та якою в даний час користується ОСОБА_3 знаходиться взагалі з протилежної сторони вулиці і якщо й має поштову адресу, то зовсім не АДРЕСА_2 . 
Рішення селищної ради від 02 грудня 2011 року мотивоване тим, що ОСОБА_2 подала заяву про зміну цільового призначення, оскільки при складанні державного акту на попереднього власника були допущені помилки. Яке було цільове призначення земельних ділянок, яке як вказано в рішенні, ОСОБА_2 успадкувала за заповітом ВМЕ № 957752 від 03 червня 2009 року і на яке воно було змінено, у рішенні селищної ради не вказано. 
Позивач вважає, що Теплицька селищна рада не мала право змінювати цільове призначення земельних ділянок, на яких були розміщені отримані в спадщину ОСОБА_2 житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, окрім цього, вона не мала права видавати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №304515, яким закріплювалось допущені порушення.
Про те, що ОСОБА_2 замовляла технічну документацію із землеустрою, яка відмінна від тієї, що була у попереднього власника, позивачу стало відомо лише 12 травня 2020 року, жодних узгоджень меж земельних ділянок, якщо вони межують із його, з ним як із суміжним землекористувачем ОСОБА_2 не узгоджувала. 
Селищною радою також не вирішувалось питання про вилучення із земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку, що перебувала в його користуванні, якоїсь площі для облаштування проходу до інших земельних ділянок. 
При цьому відповідно до довідки виконкому Теплицької селищної ради №1204 від 11 вересня 2020 року позивачу стало відомо, що за даними земельно-кадастрової книги до 2009 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,37 га рахувалась за ОСОБА_7 , в той час як дозвіл на приватизацію позивачу видавався лише на 0,22 га, куди поділось 0,15 га з АДРЕСА_1 – невідомо.
За таких обставин позивач вважав, що Теплицькою селищною радою Теплицького району Вінницької області при затвердженні ОСОБА_2 технічної документації із землеустрою та видачі державних актів на право приватної власності на земельну ділянку прийняте незаконне рішення, тому звернувшись в суд із даним позовом, просив визнати незаконним та скасувати рішення 10 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області від 02 грудня 2011 року та державний акт на серії ЯМ № 304515 про право власності на земельну ділянку площею 0,1098 га, розташовану по АДРЕСА_1 . 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 26 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позивач не довів факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним своїх прав на земельну ділянку; судом не встановлено, яким чином відповідачі порушують право позивача та не виявив ознак незаконності оскаржуваних рішень. 
З урахуванням підстав та змісту позову, позивач не довів порушення його прав спірними рішеннями та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, не навів нормативного обґрунтування такого порушення, 
Також суд зазначив, що скасування рішення ради та державного акту про право власності на нерухоме майно не відновлює порушене право позивача. Окрім того непогодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками не може бути підставою для визнання рішення ради та державного акту про право власності недійсними.

Додатковим рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 16 серпня 2023 року частково задоволено заяву адвоката Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 26 липня 2023 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов повністю.

Третя особа ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на додаткове рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 16 серпня 2023 року, у якій зазначила допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та просила додаткове рішення змінити, задовольнивши заяву про ухвалення додаткового рішення у повному обсязі. 

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2023 року та 14 вересня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Рибчинський В. П., Копаничук С. Г.
Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 30 серпня 2023 року та 15 вересня 2023 року відкрито апеляційні провадження у справі, надано строк для подання відзивів на апеляційні скарги.
Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2023 року та 02 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду на 05 жовтня 2023 року о 10 год. 20 хв. 

Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали апеляційні скарги
У своїй апеляційній скарзі на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 26 липня 2023 року ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову у позові, адже він належним чином довів порушення своїх прав, і що через рішення 10 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області від 02 грудня 2011 року та суперечки із суміжним землекористувачем він не може приватизувати належну йому землю.

Оскаржуючи додаткове рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 16 серпня 2023 року, ОСОБА_3 зазначає, що суд у порушення норм процесуального закону та без належної мотивації зменшив розмір витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на її користь.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
Від адвоката Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Окрім того, просить суд стягнути з позивача понесені ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Від ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не надійшов.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 власну апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній обставини, щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечував.
ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні власну апеляційну скаргу підтримали, щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечували.
Представник Теплицької селищної ради та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, при цьому надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
12 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу будинковолодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , (а. с. 6, том 1). 
14 грудня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до Теплицької селищної ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації по передачі у власність земельної ділянки площею 0,22 га по АДРЕСА_1 , з них 0,15 га для будівництва та облаштування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,07 га для ведення особистого селянського господарства (а. с. 33, том 1).
Рішенням 32 сесії 5 скликання Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області № 636 від 23 грудня 2009 року, ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо передачі безкоштовно у приватну власність земельних ділянок площею 0,15 га для будівництва та облаштування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,07 га для ведення особистого селянського господарства (а. с. 8, том 1).
Рішення 10 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області від 02 грудня 2011 року, ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою (а. с. 56-79), що посвідчує право власності на земельні ділянки, цим рішенням також ухвалено видати державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0487 га, що розташована в АДРЕСА_1 (а. с. 9 том 1).
На підставі вказаного рішення 10 травня 2012 року ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку (серія ЯМ № 304515) площею 0,1098 га (а. с. 40, том 1).
09 жовтня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельних ділянок, які знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , площею 0,0487 га кадастровий номер 0523755100040030620 та площею 0,1098 га кадастровий номер 052355100040030621 (а. с. 53-54, том 1).
Відповідно до Акту встановлення меж земельної ділянки від 12 грудня 2018 року межі ділянки ОСОБА_1 , яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 встановлені та проходять по існуючій межі (а. с. 11, том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає, додаткове рішення відповідає не у повній мірі.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Частиною першою статті 78 ЗК України визначено, що зміст права власності на землю включає право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до п. б ч. 1 ст. 12 Земельного Кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Згідно із ч. 6 ст. 118 Земельного Кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 
Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Положеннями ч. 1 ст. 122 ЗК України визначено, що земельні ділянки для всіх потреб із земель комунальної власності відповідних територіальних громад передають у власність або у користування сільські, селищні, міські ради.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати рішення 10 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області від 02 грудня 2011 року та державний акт на серії ЯМ № 304515 про право власності на земельну ділянку площею 0,1098 га, розташовану по АДРЕСА_1 .
При цьому ОСОБА_1 посилається на те, що із довідки виконкому Теплицької селищної ради №1204 від 11 вересня 2020 року йому стало відомо, що за даними земельно-кадастрової книги до 2009 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,37 га рахувалась за ОСОБА_7 , який був попереднім користувачем земельної ділянки, яку позивач у 2007 році придбав у ОСОБА_4 , в той час як дозвіл на приватизацію позивачу видавався лише на 0,22 га, куди поділось 0,15 га – невідомо.
Проте апеляційний суд звертає увагу на те, що як зазначає сам позивач попередня власниця земельної ділянки ОСОБА_4 її не приватизувала, жодні документи не оформлювала.
Крім того саме такий розмір земельної ділянки у 0,22 га ОСОБА_1 зазначив у своїй заяві до Теплицької селищної ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації про передачу у власність земельної ділянки, яка була задоволена рішенням 32 сесії 5 скликання Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області № 636 від 23 грудня 2009 року.
Позивач зазначає, що Теплицькою селищною радою при затвердженні ОСОБА_2 технічної документації із землеустрою та видачі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку було прийняте незаконне рішення, однак з урахуванням обґрунтування позивачем своїх вимог є незрозумілим яким чином вказане рішення селищної ради та видача державного акту порушують його права та перешкоджають у приватизації ним земельної ділянки на підставі рішення 32 сесії 5 скликання Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області № 636 від 23 грудня 2009 року.
Щодо тверджень позивача, що при виготовленні ОСОБА_2 технічної документації на земельну ділянку із ним не було погоджено її межі, то такі твердження не заслуговують на увагу, оскільки таке погодження підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 у абрисі зовнішніх меж (зворот а. с. 69, том 1). Протилежного позивач не довів.
Суд першої інстанції вірно послався на постанову Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 299/857/19, у якій вказано, що особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням підстав та змісту позову під час розгляду справи ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами порушення його прав прийнятим рішенням 10 сесії 6 скликання Теплицької селищної ради Теплицького району Вінницької області від 02 грудня 2011 року та виданим державним актом. Крім того районний суд вірно зауважив, що скасування рішення ради та державного акту про право власності на нерухоме майно не відновлює порушене право позивача. Відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову із викладених позивачем підстав.

Щодо оскарження додаткового рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 16 серпня 2023 року, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зазначено таке: «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».
Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі N 904/4507/18.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 174 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції в загальному розмірі 14 000 грн представник ОСОБА_3 адвокат Човганюк А. М. надала суду договір про надання правничої допомоги від 04 листопада 2021 року; додаткову угоду від 25 січня 2023 року до договору про надання правничої допомоги від 04 листопада 2021 року; квитанцію №6 від 05 листопада 2021 року; квитанцію №47 від 08 листопада 2021 року; квитанцію №177 від 25 липня 2023 року; акт виконаних робіт від 26 липня 2023 року.
Принцип змагальності сторін має свої втілення, зокрема, у наведених положеннях частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, виходячи з яких зменшення внаслідок неспівмірності суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На а. с. 117 у томі 2 знаходиться заява ОСОБА_1 , у якій він зазначає, що заявлений розмір правничої допомоги є завищеним, адвокат Човганюк А. М. з`являлась на судові засідання у суді першої інстанції лише двічі, а він сам також поніс витрати у зв`язку із розглядом справи, тому просить суд відмовити у стягненні з нього витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_3 .
Проте враховуючи принципи змагальності та диспозитивності, апеляційний суд вважає, що таке клопотання ОСОБА_1 є необґрунтованим. 
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 25 жовтня 2019 року у справі № 826/13270/16, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення, витрачених коштів, а й спонукання утримуватися від подання безпідставних заяв і скарг. 
Відтак враховуючи відмову судом у задоволенні позову із підстав недоведеності порушення прав позивача, а також складність справи, тривалість затраченого представником третьої особи часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, колегія суддів виснує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення клопотання адвоката Човганюк А. М., а тому її апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_3 слід задовольнити, змінивши додаткове рішення суду першої інстанції та стягнувши з ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу, понесені ОСОБА_3 у суді першої інстанції, у повному розмірі, який становить 14 000 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Водночас доводи апеляційної скарги адвоката Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_3 є підставними.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, а також змінити рішення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставами для зміни рішення суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін; апеляційну скаргу адвоката Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_3 задовольнити та змінити додаткове рішення.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, понесені судові витрати за апеляційний перегляд справи слід залишити за ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга, подана адвокатом Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_3 , на додаткове рішення оплаті судовим збором не підлягає.
Водночас адвокат Човганюк А. М. в інтересах ОСОБА_3 подала до суду клопотання про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.
На підтвердження таких витрат адвокат Човганюк А. М. надає Договір про надання професійної правничої допомоги від 05 вересня 2023 року, відповідно до якого гонорар адвоката визначається фіксованою сумою та становить 5 000 грн; акт виконаних робіт від 11 вересня 2023 року; квитанцію про сплату ОСОБА_3 вказаного розміру гонорару; Договір про надання професійної правничої допомоги від 02 жовтня 2023 року, відповідно до якого гонорар адвоката визначається фіксованою сумою та становить 3 300 грн; акт виконаних робіт від 05 жовтня 2023 року; квитанцію про сплату ОСОБА_3 вказаного розміру гонорару.
У судовому засіданні ОСОБА_1 заперечив проти задоволення такого клопотання, проте не навів жодних доказів неспівмірності заявленого розміру судових витрат, тому колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 8 300 грн судових витрат, понесених нею на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 26 липня 2023 року залишити без задоволення.
Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 26 липня 2023 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 16 серпня 2023 року задовольнити.
Додаткове рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 16 серпня 2023 року змінити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 14 000 грн.
Судові витрати зі сплати судового збору при поданні апеляційної скарги, понесені ОСОБА_1 залишити за ним.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 300 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                                   В. В. Оніщук

Судді                                                                         В. П. Рибчинський

                                                                               С. Г. Копаничук