ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 617/247/20  Номер провадження 22-ц/814/1130/23	Головуючий у 1-й інстанції Глоба М.М.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 22 липня 2021 року, ухвалене суддею Глоба М.М., повний текст рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

14 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 солідарно на його користь суму боргу 18 000 доларів США та 3% річних за період користування грошима з 22.12.2016 року до дня ухвалення судового рішення; стягнути витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 взяли у нього в борг 18 000 доларів США на невизначений термін, зобов`язавшись солідарно повернути йому зазначену суму за першою вимогою, про що зазначили у борговій розписці від 22.12.2016 року. У грудні 2019 року він звертався до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з вимогою повернути борг, але заборгована сума не була йому повернута. Вважає, що боржники, які прострочили виконання грошового зобов`язання, зобов`язані сплатити йому суму боргу та 3% річних.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 22 липня 2021 року позов  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики- задоволено частково.

Стягнуто солідарно з  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 18 000 доларів США, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 730 доларів 85 центів США, а всього стягнуто 18 730 доларів 85 центів США.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 судові витрати у розмірі по 2 236,91 грн. з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем підтверджено належними і допустимими доказами, що між ним та відповідачами було укладено договір позики. Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. Крім того, оскільки за клопотанням відповідача ОСОБА_1 суд призначав проведення судової експертизи, яка не була здійснена, так як відповідач ОСОБА_1 її не оплатила, тобто фактично ухилилася від іншої участі в експертизі, без якої провести експертизу неможливо, суд дійшов висновку про відмову у визнанні встановленим факт не підписання відповідачем боргової розписки від 22.12.2016 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судом першої інстанції нею були надані заперечення, в яких вона повідомила, що розписку не підписувала. За її клопотанням було призначено у справі комплексну технічно-почеркознавчу експертизу, проведення якої вона оплатила. Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що проведення експертизи не оплачено, що свідчить про те, що ОСОБА_1 фактично ухилилася від участі в експертизі. Крім того зазначає, що судове рішення постановлено судом без належного повідомлення її про час та дату судового розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 22 липня 2021 року (а.с. 216).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного суду, з повідомленням учасників справи на 14.50 год. 21 квітня 2022 року (а.с. 219).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд. 

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 05 серпня 2022 року справу передано до провадження колегії суддів у складі: головуючого судді Дорош А.І, суддів Лобова О.А., Триголова В.М.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року справу прийнято до провадження, закінчено проведення підготовчих дій та призначено її до розгляду в приміщенні Полтавського апеляційного суду з повідомлення (викликом) учасників справи на 12.04.2023 року о 10 год. 20 хв. (а.с. 228).

У судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 20.07.2023 року судової повістки про виклик до суду у цивільній справі на електронну адресу у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 230,231,235,247,248). Крім того, відповідачі повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом опублікування оголошення про виклик до суду (а.с. 237,249,250). Додатково інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Позивач ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій. Учасники справи про судове засідання повідомлені завчасно, у справі наявні достатні матеріали для прийняття рішення, підстав для відкладення розгляду справи не встановлено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційнаскарга не підлягаєзадоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за розпискою від 22.12.2016 року був укладений договір позики, згідно якого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 взяли у борг у ОСОБА_2 18 000 доларів США, які зобов`язалися повернути на першу вимогу (а.с. 108).

За результатами розгляду справи судом першої інстанції визнано, що позивачем підтверджено належними і допустимими доказами, що між ним та відповідачами було укладено договір позики грошових коштів.

При цьому, судом першої інстанції було враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 року у справі №6-24цс12 про те, що наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов`язання.

Оригінал вказаної розписки наявний у позивача, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що зобов`язання за вказаним договором ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не виконали.

Щодо доводів відповідача ОСОБА_1 , викладених у письмових запереченнях, згідно яких вона розписку не підписувала, суд першої інстанції зазначив наступне.

На підтвердження вказаної обставини за клопотанням відповідача ОСОБА_1 ухвалою суду від 01.10.2020 року була призначена комплексна технічно-почеркознавча експертиза. Витрати, пов`язані з проведенням експертизи, були покладені на ОСОБА_1 (а.с. 100-103).
З відмітки, зазначеної на повідомленні Науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса № 4959/05-23/9/15-20, ОСОБА_1 отримала клопотання судового експерта та копію рахунку вартості робіт по проведенню судово-почеркознавчої експертизи 10.11.2020 року (а.с. 111-113).

Згідно повідомлення директора Національного наукового центру «Інститут судових експертиз» ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса від 22.12.2020 року, станом на 18.12.2020 року кошти на рахунок за проведення вказаного експертного дослідження не надійшли, клопотання не виконано. Судово-почеркознавча експертиза залишена без виконання та знята з провадження (а.с. 119).

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оскільки за клопотанням відповідача ОСОБА_1 суд призначав проведення судової експертизи, яка не була здійснена, так як відповідач ОСОБА_1 її не оплатила, тобто фактично ухилилася від іншої участі в експертизі, без якої провести експертизу неможливо, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у визнанні встановленим факт непідписання відповідачем ОСОБА_1 боргової розписки від 22.12.2016 року.

За таких обставин, судом першої інстанції не враховані вищевказані доводи відповідача ОСОБА_1 як такі, що не доведені належними та допустимими доказами.

Щодо стягнення трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції зазначив наступне.

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року №6-49цс12 роз`яснено, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Разом з тим, судом першої інстанції зі змісту договору позики, укладеного між сторонами, встановлено, що у ньому не було визначено строк повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як зазначив під час судового розгляду позивач, він звертався до відповідачів у грудні 2019 року із вимогою про повернення боргу, натомість, у нього відсутні докази на підтвердження цього, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність заявлених вимог в частині стягнення 3% річних за період користування грошима з 22.12.2016 року.

При цьому, судом першої інстанції враховані правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 року у справі №3-127гс11, згідно яких, «оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року (справа № 753/2362/17, провадження № 61-36266св18).

Оскільки на день ухвалення рішення боргове зобов`язання не виконане, судом першої інстанції здійснено розрахунок 3% річних з урахуванням ч. 2 ст. 625 ЦК України до дня ухвалення рішення.

Отже, 3 % річних судом першої інстанції розраховано з урахуванням боргу у розмірі 18 000 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які обраховано з дня, наступного за днем, після спливу тридцятиденного строку після пред`явлення вимоги у формі позову, а саме з 15.03.2020 року до дня ухвалення судового рішення - 22.07.2021 року, що становить 494 день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто, 3% річних становлять 730 доларів 85 центів США за формулою: 18 000 доларів США х 494 днів х 3 : 100 : 365.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача суми боргу у розмірі 18 000 доларів США та трьох процентів річних у розмірі 730 доларів 85 центів США, що у загальному розмірі становить 18 730 доларів 85 центів США.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є стягнення з відповідачів на користь позивача боргу за договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштівє документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошейіз зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачемі відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 рокуу справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14,від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенів постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Згідно матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 на підтвердження своїх вимог надав оригінал розписки від 22.12.2016 року, складеної російською мовою наступного змісту: «г.Волчанск.22.12.2016. Расписка. Мы, супруги ОСОБА_4 и ОСОБА_5 берём взаймы на приобретение транспорта у ОСОБА_6 18 000 (восемнадцать тысяч) долларов США. Обязуемся вернуть по первому требованию. Ответственность по возврату долга несём солидарно. Расписка написана добровольно, без принуждения. Деньги на руки получили. Паспортные данные: ОСОБА_3 : ММ461896, прож. и пропис. АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 , проживающая АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 дата: 22.12.2016» (а.с. 108).

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що зі змісту розписки вбачається отримання подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів саме у борг, тому правовідносини сторін за своєю юридичною природою є позиковими, оскільки доведено факт отримання грошових коштів за розпискою у позику, тобто у власність, як це передбачено статтею 1046 ЦК України. 

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не підписувала розписку від 22.12.2016 року, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Так, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем ОСОБА_1 у порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надано доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень проти пред`явлених позовних вимог.

Згідно матеріалів справи, відповідачем ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявлено клопотання про призначення комплексної технічно-почеркознавчої експертизи, яке було судом задоволено. 

Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2020 року призначено у даній справі судову комплексну технічно-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково - дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса.

На вирішення експертизи поставлено питання: Чи виконано підпис у розписки від 22.12.2016 року в графі « И.В. Прудиус » ОСОБА_1 чи іншою особою?
Чи відповідає дата складання вказаної розписки - 22.12.2016 року ?
Зобов`язано позивача ОСОБА_2 надати до суду для проведення експертизи оригінал розписки від 22.12.2016 року, в десятиденний строк з дня проголошення ухвали.
Зобов`язано ОСОБА_1 надати до суду для проведення експертизи вільні зразки її підпису, в десятиденний строк з дня проголошення ухвали.
У розпорядження експертів надано матеріали цивільної справи №617/247/20. Попереджено експертів про кримінальну відповідальність відповідно до ст..ст. 384,385 КК України.
Роз`яснено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наслідки ухилення від участі в експертизі, передбаченіст. 109 ЦПК України, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього експертизу провести неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Витрати по оплаті за проведення експертизи покладено на ОСОБА_1 . На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

При цьому, колегія суддів враховує, що клопотання про призначення комплексної експертизи було розглянуто 01 жовтня 2020 року у судовому засіданні за участю позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 . Копію повного тексту ухвали Вовчанського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2020 року відповідач ОСОБА_1 отримала особисто 01.10.2020 року (а.с. 105).

10 листопада 2020 року ОСОБА_1 отримала клопотання судового експерта В.Г. Абросимова про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи №17792, та рахунок №2025 від 28.10.2020 року про оплату проведення експертизи №17792 у розмірі 12 094,56 грн. (а.с. 111).

Проте, вказане клопотання ОСОБА_1 не виконано, оплату експертизи не здійснено, тому матеріали справи повернуті без виконання судово-почеркознавчої експертизи (а.с. 119).

Доводи апеляційної скарги щодо оплати проведення експертизи, то такі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 було оплачено проведення судово-технічної експертизи №17793 у розмірі 653,76 грн. (а.с. 200).

Згідно висновку експерта №17793 за результатами проведення судово-технічної експертизи документів, встановити, чи відповідає дата виконання наданої для дослідження боргової розписки від 22.12.2016 року від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_1 даті, що зазначена у даному документі – 22.12.2016, не представляється можливим з причин, що наведена у дослідницькій частині висновку ( а.с. 132-135).

З врахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що в межах розгляду даної справи судом першої інстанції призначалася судово-почеркознавча експертиза, у судових засіданнях брала участь ОСОБА_1 , у її присутності проголошувалася ухвала суду, тобто, відповідачу ОСОБА_1 було відомо про покладення на неї певних обов`язків для виконання ухвали суду про призначення почеркознавчої експертизи. Згідно п.3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. У даному випадку сторона відповідача повинна була розуміти наслідки не вчинення нею обов`язків, покладених на неї згідно ухвали суду про призначення експертизи у справі, що були призначені саме за клопотанням сторони відповідача.

Доводи апеляційної скарги, про те, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення ОСОБА_1 судової повістки, є підставою для скасування судового рішення, то ці доводи не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві місце проживання відповідачів вказано: ОСОБА_3 : АДРЕСА_1 та ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 . На запит суду за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Харківській області ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована відповідно за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 87, 88). 

За вказаною адресою судом першої інстанції направлялися судові повістки з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідач ОСОБА_1 отримувала судові виклики та повідомлення по справі, приймала участь у розгляді справи, подала відзив на позов та заявляла клопотання про призначення у справі експертизи. Саме за клопотанням відповідача ОСОБА_1 у справі було призначено комплексну технічно-почеркознавчу експертизу.
       
У подальшому після повернення справи з експертної установи справа призначалася до судового розгляду на 01.04.2021 року, 18.05.2021 року, 07.06.2021 року, 22.07.2021 року. Відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за вище вказаною адресою реєстрації та проживання направлялися судові повістки з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, які поверталися до суду поштовим відділенням із зазначенням причини їх невручення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 145-149). Крім того, судом першої інстанції відповідачі у справі повідомлялись шляхом телефонного зв`язку , про що складались телефонограми (а.с. 140,153), та опублікування оголошень про виклик до суду на сайті «Судова влада» (а.с. 141,142,154,155,164,165168,169).

З урахуванням вкладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідачу ОСОБА_1 було достовірно відомо про пред`явлення до неї позову ОСОБА_2 , тому у подальшому, зловживаючи процесуальними правами, відповідач свідомо ухилялася від отримання судових повісток у наступні судові засідання.

У постанові Верховного Суду від 27.01.2021 року у справі №398/4299/17 вказано, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі. Відповідач не продемонстрував готовність брати участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції. Верховний Суд зауважує, що відповідач не був позбавлений об`єктивної можливості дізнатися про рух поданої ним апеляційної скарги, користуючись засобами поштового зв`язку, офіційним вебсайтом судової влади України, однак наданими йому процесуальними правами не скористався. Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, яку суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав за належною адресою та яка поверталася у зв`язку з її неотриманням адресатом, зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 761/15565/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 922/1714/18, від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18.

Таким чином, колегія суддів виходить з того, що відповідач ОСОБА_1 достовірно знала про наявність у провадженні суду судової справи про стягнення з неї в солідарному порядку боргу, вона мала можливість дізнатися про її рух, про зміст судових рішень, про дати судових засідань, зокрема, через сайт судової влади України, проте, свідомо уникала добросовісного здійснення нею процесуальних прав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палатиз розглядуцивільних справ, -     
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 22 липня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 18 вересня 2023 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                         В. М. Триголов