КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №760/7219/18
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/1459/2023                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 березня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                         
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Роскошинської Олесі Станіславівни на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2021 року (суддя Коробенко С.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішень про реєстрацію права власності та записів про право власності,
встановив:
 
у березні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом, та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 21 лютого 2020 року, просила скасувати рішення про реєстрацію права власності та запис про право власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 ,  зареєстроване Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 11 листопада 2008 року за реєстровим № 925 в реєстровій книзі д.1884-9 та зобов`язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про реєстрацію права власності та запис про право власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 , зареєстроване Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 27 листопада 2008 року за реєстровим № 925 в реєстровій книзі д. 1884-9 та зобов`язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 ; скасувати рішення про реєстрацію права власності та запис про право власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , зареєстроване Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 11 листопада 2008 року за реєстровим № 925 в реєстровій книзі д. 1884-9 та зобов`язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 1/9 частину квартири 

АДРЕСА_1 ; та стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору.
Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 15 жовтня 1999 року Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до якого власниками квартири єОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4  в рівних долях.
Позивачка посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5  помер. 19 вересня 2008 року державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстровими номерами 4-2231, 4-2235, 4-2239 на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , відповідно до яких спадкоємці отримали у спадщину кожен по 1/9 частині вказаної квартири. Крім того, цього ж дня державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О. за реєстровим №4-2243 був посвідчений договір про розділ спадкового майна, відповідно до якого їй перейшла у власність 1/3 частина квартири. Однак, звернувшись до КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» для реєстрації права власності, вони помилково не надали для реєстрації права власності договір про розділ спадкового майна від 19 вересня 2008 року, в результаті чого право власності було зареєстровано за кожним на 1/9 частину квартири.
Позивачка стверджувала, що виправити допущену помилку неможливо у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , спадщину після якого прийняли мати - ОСОБА_2  та донька  ОСОБА_3 .
Позивачка зазначала, що 13 квітня 2018 року вона звернулася до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) стосовно реєстрації права власності на 1/3 частину квартири на підставі посвідченого 19 вересня 2008 року державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О. за реєстровим №4-2243 договору про розділ спадкового майна. Однак рішенням №40817187 від 25 квітня 2018 року державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Микитенко О.В. їй було відмовлено у державній реєстрації права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 з посиланням на наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, так як Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано право власності за кожним по 1/9 частині квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 вересня 2008 року.
Позивачка посилалася на п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року за № 1141, згідно якого державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Роскошинська О.С. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Представник позивачки посилається на неправильну оцінку судом першої інстанції 
 
правовідносин, що виникли між сторонами і як наслідок неправильне застосування пункту 228 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в якому йде мова про зміну розміру частки у спадщині. 
Представник позивачки вважає, що застосуванню підлягав пункт 230 вказаної Інструкції, оскільки частки у спадщині по даній судовій справі не змінювались.
Представник позивачки зазначає, що чинне законодавство України та судова практика, що стосується спадкування, розрізняє два поняття «зміна розміру частки в спадковому майні» та «розподіл спадкового майна», ці два види відносин є кардинально різними за своїм змістом та передбачають різний алгоритм нотаріального їх оформлення.
Представник позивачки посилається на те, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір про розділ спадкового майна, а не договір про перерозподіл частки у спадковому майні.
Також представник позивачки вважає, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку позовним вимогам та зробив помилковий висновок про те, що судом не встановлено факту порушення законодавства під час ухвалення рішень про реєстрацію часток ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у праві власності на спірну  квартиру.
Представник позивачки зазначає, що у позовній заяві позивачка не просила визнавати дії державного реєстратора протиправними та не обґрунтовувала їх протиправність. При цьому в позовній заяві було достатньо розгорнуто описано, що причинами та підставами звернення до суду з позовом була спільна помилка усіх спадкоємців в частині документального оформлення прав власності після отримання свідоцтв про право на спадщину, а не протиправність дій державного реєстратора.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлялися на адресою, зазначеною у апеляційній скарзі (с.с.237, 248), судові повістки-повідомлення повернулися на адресу Київського апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.239-242, 249-250).
Частина 6 статті 128 ЦПК України визначає, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частина 7 статті 128 ЦПК).
Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Згідно частини 1 статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику,
на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового 
процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
 
Матеріали справи не містять інформації про інше місце проживання відповідачок, ніж те, що зазначено у апеляційній скарзі, тому виходячи з вищезазначених норм процесуального права, відповідачки належним чином повідомлені про день та час розгляду апеляційної скарги, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела апеляційний розгляд у їх відсутність.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки - адвоката Роскошинської О.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 жовтня 1999 року, виданого Відділом приватизації державного житла Залізничного району міста Києва, квартира АДРЕСА_1 належала в рівних долях ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у місті Києві 2 лютого 2008 року.
19 вересня 2008 року державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О. видані свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцям ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на спадкове майно, яке складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
19 вересня 2008 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір про розподіл спадкового майна, за умовами якого ОСОБА_2 переходять на праві власності грошові вклади з відсотками та грошовими компенсаціями, що знаходяться у відділенні Ощадного банку № 5445/055 м. Києва, на рахунках № НОМЕР_1 ; ОСОБА_4 переходить на праві власності автомобіль марки ВАЗ-21061, випуск 1985 року, номерний знак НОМЕР_2 ; ОСОБА_1 переходить на праві власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 . 
Договір посвідчений державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О. 19 вересня 2008 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві 18 грудня 2017 року.
Заяви про прийняття спадщини ОСОБА_4 до приватного нотаріуса  Київського міського нотаріального округу Сєргєєвої-Кожуховської Н.В. падали: мати спадкодавця -   ОСОБА_2 3 січня 2018 року та дочка спадкодавця - ОСОБА_3 18 січня 2018 року.
Відомостей про видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям ОСОБА_4 матеріали справи не містять.
Згідно листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 січня 2018 року на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 19 вересня 2008 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 1/9 частині за кожним.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Микитенко О.В. від 25 квітня 2018 року відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору про розподіл спадкового майна від 19 вересня 2008 року, оскільки відповідно до наданої інформації КП КМР КМБТІ за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_4 зареєстровано право власності за кожним по 1/9 частині квартирі на 
 
підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 вересня 2008 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів протиправності реєстрації права власності на квартиру на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом за спадкоємцями ОСОБА_5 .
Також суд зазначив, що укладення договору про розподіл спадкового майна не впливає на правомірність реєстрації права власності спадкоємців на їх частки у справі власності на квартиру згідно з виданими свідоцтвами про право на спадщину.
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.
Відповідно до положень ч.1 ст.1267, ч.1 ст.1278 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Кожен зі спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (ч.2 ст.1278 ЦК).
За змістом статті 1297 ЦК України, у редакції на час прийняття спадщини ОСОБА_5 , спадкоємець,  який  прийняв  спадщину,  у  складі  якої  є нерухоме  майно,  зобов`язаний  звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців,  свідоцтво  про право на спадщину видається на ім`я кожного з них,  із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. 
Пунктом 205 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка діяла на час видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , було передбачено, що на   майно,  що  переходить  за  правом  спадкування  до 
спадкоємців, нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.
Пункт 227 зазначеної Інструкції визначав, що спадкоємцям, які одержали свідоцтво про право на спадщину певної частини спадкового майна, у подальшому видаються наступні свідоцтва про право на спадщину інших частин спадкового майна, яке не перераховане в раніше виданому свідоцтві.
Частина 3 статті 1267 ЦК України передбачає, що спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.
Згідно пункту 230 Інструкції поділ    спадкового    майна   провадиться   за   згодою 
спадкоємців,  які  прийняли  спадщину.  У  разі недосягнення згоди поділ   провадиться  у судовому  порядку  відповідно  до  часток, належних кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Поділ спадкового майна оформляється договором спадкоємців,  а 
за відсутності згоди - судовим рішенням. У договорі  про  поділ  спадкового майна визначаються реальні частки спадкоємців у  спадковому  майні.  При  цьому  допускається 
грошова компенсація, якщо вартість майна різна. 
Спадкоємці, які прийняли спадщину, можуть укласти договір про поділ спадкового майна, що узгоджується із нормами статей 6, 627 ЦК України.
За обставинами даної справи встановлено, що спадкоємці ОСОБА_5 уклали договір про розподіл спадкового майна, однак свідоцтва про право на спадщину за законом були видані нотаріусом без урахування домовленостей про розподіл спадкового майна між спадкоємцями.
Стаття 1299 ЦК України, редакція якої діяла до 4 серпня 2013 року, передбачала, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу).
Частиною 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», редакція якої діяла на час отримання свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 ,  було передбачено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.
Частина 8 зазначеної статті визначала, що реєстрація речових прав на нерухоме майно та  їх  обмежень проводиться   місцевим  органом  державної  реєстрації  прав  того реєстраційного   (кадастрового)   округу,   в   якому    розміщена нерухомість або більша за площею її частина.
Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 було затверджено Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (далі Тимчасове положення).
Пунктом 1.3. Тимчасового положення було визначено, що державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.
Відповідно до пункту 1.4. Тимчасового положення державна реєстрація  прав  власності на нерухоме майн - це внесення запису до Реєстру прав 
власності  на  нерухоме  майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ  за  місцезнаходженням  об`єктів  нерухомого майна на підставі правовстановлювальних  документів  коштом  особи, що звернулася до БТІ.
Згідно наявних у матеріалах справи копій свідоцтв про право на спадщину за законом від 19 вересня 2008 року, виданих на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , право власності спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на 1/9 частину зазначеної квартири було зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11 листопада 2008 року, а право власності ОСОБА_4 зареєстровано 27 листопада 2008 року. 
Пунктом 1.13 Тимчасового положення було визначено, що реєстрація прав проводиться в такому порядку: приймання й перевірка документів, поданих для реєстрації прав власності на нерухоме майно; установлення відсутності підстав для відмови в реєстрації прав; прийняття рішення про реєстрацію прав власності або про відмову в реєстрації прав; унесення записів до Реєстру прав; учинення написів на правовстановлювальних документах; видача витягів із Реєстру прав про реєстрацію прав. 
Згідно пункту 2.1. Тимчасового положення  для  реєстрації  виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи (додаток 1), їх копії   (нотаріально  засвідчені),  а  також  інші  документи,  що визначені цим Положенням.
Для  здійснення  реєстрації права власності на нерухоме майно  власник  (власники)  або  належним  чином  уповноважена ним (ними) особа подає заяву встановленої форми (пункт 2.3. Тимчасового положення).
Отже, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та сама позивачка ОСОБА_1 для реєстрації права власності на спадкове майно, зокрема, на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 надали реєстраційному органу разом із заявою про реєстрацію права власності саме свідоцтва про право на спадщину за законом, а не договір про розподіл спадкового майна.
Твердження позивачки, що спадкоємцями помилково на реєстрацію були надані свідоцтва про право на спадщину за законом, а не договір про розподіл спадкового майна, належними доказами не підтверджені.
Пунктом 2.10 Тимчасового положення було визначено, що заява  про реєстрацію прав власності на нерухоме майно може  бути відкликана заявником (заявниками) у будь-який момент до прийняття реєстратором рішення щодо цієї заяви. Відкликання  заяви  про 
реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюється шляхом подання заявником   
 
(заявниками) письмового клопотання встановленої форми про відкликання заяви. 
Позивачкою не надано суду доказів, що заява про реєстрацію права власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом була нею відкликана у зв`язку із наданням помилкового 
правовстановлюючого документа для реєстрації права власності.
Також позивачкою не було надано доказів, що свої заяви про реєстрацію права власності на частину квартири, отриману як спадщину ОСОБА_5 , відкликали ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Частина 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції на час спірної реєстрації права власності, передбачала, що державна  реєстрація  речових  прав  проводиться  в такому порядку: облік заяви про державну реєстрацію речових прав; прийняття і  перевірка  документів,  поданих  для   державної реєстрації речових прав; установлення відсутності  підстав  для  відмови  в  державній реєстрації речових прав; державна реєстрація  речових  прав  або   відмова в такій реєстрації прав та внесення даних до Державного реєстру прав; присвоєння кадастрового номера об`єкту нерухомого майна; видача документів, що підтверджують  зареєстроване  речове право. 
Згідно частини 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції на час спірної реєстрації права власності, державна   реєстрація   речових  прав  на  нерухоме  майно проводиться на  підставі  заяви  правоволодільця  (правонабувача), сторін  (сторони)  правочину,  за  яким виникло речове право,  або уповноважених ними (нею) осіб.
Для державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно до місцевого  органу  державної  реєстрації прав  разом  із  заявою  про  державну  реєстрацію  прав подаються документи про правочини щодо такого об`єкта нерухомого майна та їх копії або інші документи,  що свідчать про встановлення,  зміну чи 
припинення речового права (частина 4 статті 18 Закону).
Пунктом 3.1. Тимчасового положення було визначено, що з   моменту  прийняття  заяви розпочинається розгляд реєстратором заяви та доданих до неї документів. Реєстратор: установлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об`єкт нерухомості, інших підстав для відмови в реєстрації прав; перевіряє угоди, які відповідно до чинного законодавства України не були нотаріально посвідчені;     приймає рішення про реєстрацію прав власності чи про відмову в реєстрації прав власності; видає витяги з Реєстру прав або відмовляє у наданні таких витягів. У своїх  діях   реєстратор   керується   виключно   чинним законодавством України. 
Після прийняття рішення реєстратором та внесення запису до  Реєстру прав на правовстановлювальних документах робиться відмітка (штамп) про реєстрацію відповідних  прав (пункт 3.8 Тимчасового положення).
Позовна заява не містить обґрунтування, які саме норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» або Тимчасового положення були порушенні при реєстрації права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та самої позивачки на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, які можуть бути підставою для скасування рішення про реєстрацію права власності та запису про право власності на зазначену частину квартиру.
Доводи апеляційної скарги, що у позовній заяві позивачка не просила визнавати дії 
державного реєстратора протиправними та не обґрунтовувала їх протиправність, а причинами та підставами звернення до суду з позовом була спільна помилка усіх спадкоємців в частині документального оформлення прав власності після отримання 
свідоцтв про право на спадщину, належними доказами не підтвердженні.
 
Отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом з реєстраційним написом про реєстрацію її права власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 від 11 листопада 2008 року, позивачка до березня 2018 року не порушувала питання про наявність помилки при реєстрації її права власності на частину квартиру, що спростовує доводи позивачки.
Крім того, колегія суддів зазначає, що підставою для скасування рішення про реєстрацію права власності на частину квартири повинні бути протиправні дії державного реєстратора при здійсненні реєстрації права власності або надання недостовірних документів для реєстрації права власності.
Разом з цим, позовна заява не містить таких посилань.
Посилання в апеляційній скарзі на положення частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» у редакції Закону № 2255-IX від 12.05.2022, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Правовідносини сторін виникли у вересні 2008 року, коли ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та позивачка уклали договір про розподіл спадкового майна, однак зареєстрували своє право власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом у листопаді 2008 року, тому положення статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» не регулюють правовідносини сторін.
Також колегія суддів зазначає, що реєстрацію права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та позивачки на вищезазначену частину квартири на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом та не здійснення реєстрації права власності позивачки на 1/3 частину квартири на підставі договору про розподіл спадкового майна від 19 вересня 2008 року, не можна вважати технічною помилкою у розумінні частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень».
Крім того, наявність технічної помилки не є підставою для скасування рішення про державну реєстрацію права власності.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог.
Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що заявляючи позовні вимоги про зобов`язання Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 кожного на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 , позивачка не залучила Київську міську раду (Київську міську державну адміністрацію) до участі у справі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не встановила.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України позивачці не відшкодовуються понесені нею судові витрати.
            Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Роскошинської Олесі Станіславівни залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт

Судді                                                                         Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк