ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року		Справа № 300/967/23 пров. № А/857/8702/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Довгополова О.М., Затолочного В.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2023 року (суддя Могила А.Б., м.Івано-Франківськ), -
ВСТАНОВИВ:
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі – ГУПФ-1) та Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі – ГУПФ-2) в якому просила:
визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФ-2 про відмову в призначенні пенсії від 10.02.2023 №092750007712 (далі – Рішення);
зобов`язати ГУПФ-1 зарахувати до спеціального стажу відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон №1788-XII) в подвійному розмірі стаж роботи на посаді палатної медичної сестри Тисменицького протитуберкульозного диспансеру з 03.08.2004 по 10.06.2021 та призначити і виплачувати з 15.12.2022 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Рішення. Зобов`язано ГУПФ-1 зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період її навчання з 01.09.2002 по 25.06.2004. Зобов`язано ГУПФ призначити ОСОБА_1 з 15.12.2022 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII. В задоволенні решти позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю.
В апеляційній скарзі вказує, що у позивача відсутній достатній стаж роботи для призначення спірного виду пенсії. Не погоджується із необхідністю виходу суду за межі позовних вимог. Заперечує щодо дати призначення пенсії. 
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на судове рішення, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що стаж позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону 1788-XII становить 24 роки 11 місяців 6 днів, проте враховуючи висновок суду про необхідність зарахування до страхового стажу спірного періоду навчання, вказаний стаж станом на 11.10.2017, становитиме більше обов`язкових 25 років, що надає право на пенсію за вислугу років.
Такі висновки суду першої інстанції, по суті спору, відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права, однак вказане рішення суду не може бути залишено без змін, з таких міркувань.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В іншій частині - щодо відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.
Судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 14.12.2022 звернулася до ГУПФ-1 із заявою щодо призначення їй пенсії за вислугу років. До даної заяви додано копії: паспорту, ідентифікаційного коду, трудової книжки, диплома молодшого спеціаліста, свідоцтва про шлюб, картки платників податків дітей, паспорта ОСОБА_2 , свідоцтва про народження (а.с.21-22).
За наслідками розгляду вищевказаної заяви відповідач ГУПФ-1 листом від 04.01.2023 №28-4851/А-02/8-0900/23 повідомив позивача, що для визначення права на пенсію до пільгового стажу в подвійному розмірі буде зараховано період роботи з 03.08.2004 по 10.10.2017 за виключенням періодів перебування у відпустках по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпусток без збереження заробітної плати. Періоди перебування у вищезазначених відпустках будуть зараховані до пільгового стажу в одинарному розмірі. Крім цього вказано, що для вирішення питання призначення пенсії, позивачу необхідно звернутися із заявою про призначення пенсії та необхідними документами до територіального органу Пенсійного фонду України або подати відповідну заяву через особистий кабінет на Вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду за допомогою кваліфікованого електронного підпису (а.с.25-26).
Позивач 02.02.2023 повторно звернулася із заявою до ГУПФ-1 про призначення пенсії за вислугу років. Згідно розписки-повідомлення до вказаної заяви додано: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт, диплом № НОМЕР_1 , довідку про прийняття на роботу №104/01-19, заяву про спосіб виплати пенсії, інший документ (паспорт ОСОБА_2 ), пам`ятку пенсіонера, 2 свідоцтва про народження дитини, свідоцтво про шлюб, трудову книжку (а.с.60-62).
ГУПФ-2 Рішенням відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю спеціального стажу роботи. У даному Рішенні зазначено про не зарахування до страхового стажу позивача періоду навчання з 01.09.2002 по 31.12.2003, оскільки відсутнє повне посилання на дату відповідного документу на підставі якого зроблений запис. До розгляду не взято диплом про навчання серії НОМЕР_2 від 25.06.2004, оскільки в документі не зазначено термін навчання.
В цьому ж Рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 17 років 2 місяці 19 днів, а спеціальний стаж обчислений згідно статті 60 Закону 1788-XII станом на 11.10.2017 становить 24 роки 11 місяці 6 днів (а.с.30-32).
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом №1788-ХІІ та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).
Частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-ІV).
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 24 цього Закону періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно статті 2 Закону №1788-XII, цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Відповідно до статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Статтею 52 Закону №1788-ХІІ встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають, серед інших, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
Пунктом «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції до 02.03.2015) передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 (далі - Закон №213-VIII) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції.
Так право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» вказаної статті мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Надалі Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 (далі – Закон №911-VIII) внесені зміни до статті 55 Закону №1788-ХІІ, зокрема у пункті «е» в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років» і доповнено абзацами дванадцятим -двадцять п`ятим.
Таким чином, пункт «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ у зазначеній редакції передбачав, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
В свою чергу, рішенням Конституційного Суду України від 4 червня 2019 року №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №№213-VIII, №911-VIII.
Конституційний Суд України вказав, що положення пункту «а» статей 54, 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №911-VIII, у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788-XII, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону №1788-XII, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статям 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Також, Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, суперечать положенням статей 1, 3, 46 Основного Закону України.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019, положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №№213-VIII, 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином зазначені положення Закону №1788-XII втратили чинність з 4 червня 2019 року.
Отже, на день звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років, пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
«Перелік закладів та установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (далі – Постанова №909, Перелік №909 відповідно).
Так, до вказаного Переліку №909 віднесено, зокрема: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.
Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_3 від 03.08.2004, позивач з 03.08.2004 згідно наказу від 03.08.2004 №64-к прийнята на посаду палатної медсестри у Тисменицький протитуберкульозний диспансер (з 06.11.2019 реорганізовано у Комунальне некомерційне підприємство «Тисменицький протитуберкульозний диспансер» Тисменицької міської ради, з 15.04.2020 змінено найменування на Комунальне некомерційне підприємство «Тисменицький протитуберкульозний диспансер» Івано-Франківської обласної ради; далі - КП), а 10.06.2021 згідно наказу від 10.06.2021 №37-к звільнена із займаної посади (а.с.12-17).
Вказане підтверджується також довідкою від 30.01.2023 №104/01-19 виданою КП (а.с.20).
Як вже зазначено вище, Рішенням ГУПФ-2 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю спеціального стажу роботи. При цьому зазначено, що страховий стаж позивача становить 17 років 2 місяці 19 днів, а спеціальний стаж обчислений згідно статті 60 Закону 1788-XII станом на 11.10.2017 становить 24 роки 11 місяці 6 днів (а.с.54-56).
Суд першої інстанції звернув увагу на те, що попри зарахування періоду роботи позивача з 03.08.2004 по 10.10.2017 у подвійному розмірі, Рішенням незараховано до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.2002 по 31.12.2003, оскільки відсутнє повне посилання на дату відповідного документу на підставі якого зроблений запис. До розгляду не взято диплом про навчання серії НОМЕР_2 від 25.06.2004, оскільки в документі не зазначено термін навчання. Таким чином, підставою незарахування зазначеного періоду навчання до страхового стажу стала допущена помилка при заповненні трудової книжки позивача.
При цьому, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, зокрема за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17, у якій зазначено, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Крім того, згідно з пунктом 1.5 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України (далі – МЮУ), Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58 (зареєстровано в МЮУ 17.03.1993 за №110) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» (далі – Постанова №301), цією Інструкцією та іншими актами законодавства.
Відповідно до пункту 4 Постанови №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.
З огляду на наведене, певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 6 лютого 2018 року по справі № 677/277/17.
Відповідно до запису №1 трудової книжки серії НОМЕР_3 від 03.08.2004, ОСОБА_1 у період з 01.09.2002 по 25.06.2004 навчалася в Івано-Франківській державній медичній академії. Підстава внесення запису диплом серії НОМЕР_2 (а.с.12-13).
Вказаний запис повністю відповідає відомостям диплому молодшого спеціаліста серії НОМЕР_2 від 25.06.2004, згідно якого позивач закінчила у 2004 році Івано-Франківську державну медичну академію (а.с.18-19).
Відтак, з урахуванням приписів частини другої статті 9 КАС та враховуючи те, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує трудовий стаж, і трудова книжка позивача оформлена належним чином, суд першої інстанції обґрунтовано вийшов за межі позовних вимог та для належного захисту порушеного права позивача вказав, що відповідач протиправно не врахував вказаний період навчання позивача до її страхового стажу.
Інших підстав для незарахування вищевказаного періоду навчання позивача до страхового стажу відповідачем не наведено.
Таким чином, враховуючи положення пункту 2-1 та пункту 16 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV пенсія за вислугу років згідно положень пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення (від 25 до 30 років) станом на 11.10.2017.
Така позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27 липня 2022 року у справі №440/1286/20.
За загальним правилом, встановленим статтею 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією.
Як видно із матеріалів справи, вперше за призначенням пенсії відповідного виду ОСОБА_3 звернулася до ГУПФ-1 із заявою від 14.12.2022, на яку листом ГУПФ повідомило, що для вирішення питання призначення пенсії, позивачу необхідно звернутися із заявою про призначення пенсії та необхідними документами до територіального органу Пенсійного фонду України або подати відповідну заяву через особистий кабінет на Веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду за допомогою кваліфікованого електронного підпису. Вказані дії були вчиненні позивачем і вона у належний спосіб 02.02.2023 звернулася до ГУПФ-1 із заявою за призначенням пенсії за вислугу років. Саме за наслідками розгляду цієї заяви від 02.02.2023 відповідний орган, що призначає пенсію ГУПФ-2 приймав оскаржуване Рішення, яке скасоване судом. І саме з 02.02.2023 позивач має право на призначення відповідного виду пенсії, так як заява від 14.12.2022 по суті ні ГУПФ-1, ні ГУПФ-2 не розглядалась, тому суд першої інстанції вказав не вірну дату, з якої позивачу має бути призначена пенсія.
У відповідній частині рішення суду підлягає зміні.
В решті рішення суду по суті спору, є таким, що прийняте на підставі повного дослідження всіх обставин справи та з належним застосуванням норм матеріального права.
Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини, однак вказане рішення суду підлягає зміні в його резолютивній частині, з огляду на висновки, що викладені вище.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316-317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2023 року змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини цього рішення у такій редакції:
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 20551088) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) з 02.02.2023 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення.».
В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2023 року залишити без змін.          
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. С. Затолочний