14.08.23
33/812/328/23
Єдиний унікальний номер судової справи 490/1587/23 
Номер провадження 33/812/328/23                         Головуючий у місцевому суді: Демінська О.І.
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП                                 Головуючий у апеляційному суді: Серебрякова Т.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року                                                місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді – Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,

за участю: 
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 
та його захисника – адвоката Бараненка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Миколаївського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1  – адвоката Бараненка Дмитра Володимировича на постанову судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 червня 2023 року, якою:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою:  АДРЕСА_1 , 
визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік,

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №415634, який надійшов на розгляд до Центрального районного суду міста Миколаєва і був складений 22 лютого 2023 року, встановлено, що 22 лютого 2023 року о 21 год. 59 хв. в місті Миколаєві по проспекту Центральному, біля будинку №161/1, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом – автомобілем марки і моделі BMW 3281, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів). Від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та проведення такого огляду в медичному закладі водій відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху (далі – ПДР) та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.
Постановою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 червня 2023 року ОСОБА_1  визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Цією ж постановою стягнуто з  ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 536 грн. 80 коп. 
При цьому, за результатами розгляду справи суд першої інстанції вважав доведеним, як факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду у встановленому законом порядку на стан алкогольного сп`яніння, так і факт керування ним транспортним засобом.
До таких висновків районний суд, як зазначено в оскаржуваній постанові, дійшов на підставі досліджених ним під час розгляду справи доказів, а саме: даних, що містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №415634 від 22 лютого 2023 року, акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, а також відеофайлів запису події з нагрудної камери поліцейських.
Не погодившись із судовим рішенням, 06 липня 2023 року захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 – адвокат Бараненко  Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 червня 2023 року та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі за відсутності у діях  ОСОБА_1  складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
 
В апеляційній скарзі посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також невідповідність викладених у постанові фактів.
Зазначає, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом у зазначений в протоколі час та місці, а уповноваженими особами патрульної поліції не надано належних та допустимих доказів щодо вчинення ним вказаного правопорушення. 
Звертає увагу, що наданий працівниками поліції відеозапис події також не підтверджує факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, оскільки з нього навпаки вбачається, що ОСОБА_1 знаходився в транспортному засобі як пасажир та неодноразово стверджував, що він не керував транспортним засобом. Аналогічні пояснення надав і водій транспортного засобу.
Крім того, у разі керування ОСОБА_1 транспортним засобом та зупинки його, в матеріалах справи мало б бути відображення факту порушення ним таких положень ПДР, які б давали право працівникам поліції здійснити законну зупинку транспортного засобу.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника – адвоката Бараненка  Д.В., які стверджували, що 22 лютого 2023 року ОСОБА_1 не виконував функції водія, а за кермом автомобіля знаходилась інша особа, та дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , апеляційний суд приходить до наступного. 
Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Згідно ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
За змістом ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Згідно положень ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до положень ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. 
Згідно з ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.
Відповідно до положень п.1.1 Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Пункт 1.3 ПДР передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
За п.1.9 ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п.2.5 Правил дорожнього руху, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Процедуру направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду визначає Порядок направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року за №1103 (далі – Порядок).
Відповідно до п.п.2,3,6,7 вказаного Порядку огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких в поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - стан сп`яніння), згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС.
Огляд проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів (законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, які відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність; лікарем закладу охорони здоров`я (в сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).
Водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я.
Поліцейський забезпечує проведення огляду водія транспортного засобу в закладі охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення відповідних підстав.
Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за №1395 також передбачає, що огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Наявні матеріали відеозапису долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
У разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису (а в разі неможливості застосування таких засобів у присутності двох свідків) складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.
Частиною 1 ст.130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. 
При цьому, визначальними для кваліфікації діяння за ст.130 КУпАП, є не тільки факт відмови від проходження огляду на виявлення стану алкогольного сп`яніння чи перебування у такому стані, а й встановлення спеціального суб`єкта такого адміністративного правопорушення, оскільки суб`єктом зазначеного адміністративного правопорушення може бути лише особа, яка керує транспортним засобом, тобто здійснює усвідомлену і цілеспрямовану діяльність з використання відповідних його функцій.
Як убачається зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення, серії ААД №415634, який надійшов на розгляд до Центрального районного суду міста Миколаєва і був складений 22 лютого 2023 року, встановлено, що 22 лютого 2023 року о 21 год. 59 хв. в місті Миколаєві по проспекту Центральному, біля будинку за №161/1, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом – автомобілем марки і моделі BMW 3281, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів). Від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки та проведення такого огляду в медичному закладі водій відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху.
У протоколі про адміністративне правопорушення є відмітка про те, що ОСОБА_1 підписати протокол відмовився.
До вищевказаного протоколу працівниками поліції доданий відеозапис події.
Дослідивши зазначений відеозапис встановлено та чітко вбачається, що працівники поліції запропонували саме ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного засобу, або проїхати до медичного закладу для проходження медичного огляду. Від проходження такого огляду останній категорично відмовився.
З інформації, що міститься на відеозапису, слідує, що основними доводами ОСОБА_1 щодо його невинуватості є те, що він не здійснював керування транспортним засобом, відтак відмова від проходження огляду на стан сп`яніння була обумовлена саме відсутністю законних підстав для вимоги про проходження огляду.
При цьому, щодо заперечень факту керування водієм ОСОБА_1 транспортним засобом за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, то необхідно зазначити наступне.
Суб`єктом правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП, коли особі інкремінується керування транспортним засобом у стані сп`яніння або відмова від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, може бути будь-яка особа, що досягла шістнадцятирічного віку (ст.12 КУпАП), яка керувала транспортним засобом.
За пунктом 1.10 ПДР водієм визнається особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року за №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст.130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.
В суді першої інстанції справа розглядалася без участі ОСОБА_1 та його захисника. За результатами розгляду справи у суді першої інстанції, на підставі досліджених доказів суд дійшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Апеляційний суд вважає, що вищевказані висновки суддею районного суду зроблені внаслідок неповного з`ясування фактичних обставин справи, неналежної оцінки зібраних у справі доказів з точки зору їх допустимості та достатності та порушення вимог КУпАП в частині безпосередності дослідження доказів, а тому погодитись із цими висновками неможливо.
Як зазначено вище, факт керування особою, яка має ознаки алкогольного сп`яніння, транспортним засобом підлягає доказуванню у ході провадження у справі про адміністративне правопорушення за допомогою доказів, вичерпний перелік джерел яких визначений у ст.251 КУпАП. 
Між тим, у справі не зібрано достатньої кількості доказів, які би вказували на доведеність факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом.
При розгляді апеляційної скарги був досліджений відеозапис з місця правопорушення на якому зафіксовано, що автомобіль стояв та до цього автомобіля підійшли працівники поліції, з місця водія вказаного автомобіля вийшов не ОСОБА_1 , а інша особа, яку було встановлено згодом. Сам ОСОБА_1 вийшов з пасажирського місця заднього ряду сидінь.
Факту керування саме ОСОБА_1 транспортним засобом не зафіксовано, а лише зафіксовано його відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. При цьому, з вказаного відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 постійно стверджував, що він не керував транспортним засобом. 
Крім того, з наданого відеозапису також не вбачається перебування ОСОБА_1 на водійському сидінні, що, як на думку суду, також свідчить на користь останнього, який на місці події заперечував факт керування автомобілем. 
Також, з пояснень ОСОБА_1 , наданих в суді апеляційної інстанції встановлено, що 22 лютого 2023 року близько 21 год. 59 хв. останній не керував автомобілем, а був лише пасажиром. Від медичного огляду відмовився, оскільки транспортним засобом не керував. На його намагання пояснити, що він не керував автомобілем, працівники поліції посилалися лише на те, що вони бачили як він керував, проте надати відповідні докази керування працівники поліції відмовилися. Також зазначив, що на відеозаписі з нагрудної камери працівників поліції відсутній запис керування транспортним засобом та зупинки автомобіля працівниками поліції.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив та підтвердив, що саме він керував автомобілем у зазначений в протоколі час, та саме він проїхав на заборонений сигнал світлофора. Проте, працівниками поліції була висунута вимога саме ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, однак останній постійно повторював, що не керував автомобілем, тому не буде проходити огляд.
На думку апеляційного суду, з наданого суду відеозапису неможливо ідентифікувати особу, яка перебувала за кермом саме під час руху автомобіля, оскільки відеозапис починається, коли автомобіль вже був зупинений, як і не можливо встановити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 помінялись місцями. 
Тобто, вказаний відеозапис не містить доказів того, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом. Натомість, з вказаного відеозапису вбачається, що останній постійно зазначав працівникам поліції, що він не керував транспортним засобом, однак останні наполягали на тому, що він керував транспортним засобом. Проте, таких доказів суду не надано.
При цьому, при вирішенні справи, апеляційний суд виходить з того, що під керуванням транспортним засобом розуміється вчинення технічних дій, пов`язаних з приведенням транспортного засобу в рух, зворушенням з місця, процесом самого руху аж до зупинки, відповідно до призначення і технічними можливостями транспортного засобу, що не було встановлено в діях ОСОБА_1 , оскільки відеозапис, переглянутий в апеляційному суді, не містить відомостей, що ОСОБА_1 , як водієм, були вчинені дії, пов`язані з приведенням транспортного засобу в рух, відповідно до призначення і технічними можливостями транспортного засобу. Доказів зупинення працівниками поліції автомобіля під керуванням водія ОСОБА_1 вищевказаний відеозапис не містить, а тому, на думку апеляційного суду, дані, викладені в постанові суду першої інстанції про те, що водій та пасажир після зупинки автомобіля помінялись місцями є припущенням та не можуть поза розумним сумнівом слугувати доказом керування вищезазначеним транспортним засобом. 
Таким чином, будь-яких доказів факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, встановлених за допомогою об`єктивних засобів контролю (відеозаписів зроблених за допомогою камер спостереження, нагрудних камер поліцейських або інших записів будь-яких осіб, зроблених із дотриманням вимог закону) матеріали справи не містять.
Слід також зазначити, що ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності (п.53 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява №17283/02); п.19 рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява №48068/06), а Конституційний Суд України у п.3.4 і 3.6 свого рішення від 11 жовтня 2011 року (справа №10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, усталеної правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30 січня 2015 року у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява №17888/12; рішення від 09 червня 2011 року у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява №16347/02); рішення від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява №7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст.3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, апеляційний суд приходить до переконання, що зазначена справа, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст.6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема положень КПК України, які регламентують подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, що є невід`ємним правом осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності та їх захисників (правом на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.
З урахуванням викладеного, особа, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення (за аналогією з КПК України), має право на власний розсуд формувати лінію свого захисту. Показання правопорушника (обвинуваченого) є не лише джерелом доказів, а й засобом захисту ним своїх інтересів, вони мають бути ретельно перевірені й оцінені судом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили для суду.
У даній справі підчас збирання матеріалів адміністративного провадження, правоохоронним органом не було зібрано беззаперечних доказів факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, крім того, що зафіксовано на відеозаписі, де ОСОБА_1 під час тривалого спілкування з поліцейськими заперечував факт керування ним транспортним засобом. Отже даний факт підлягав доказуванню іншими належними доказами.
Проте інших належних та допустимих доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом, матеріали справи не містять. 
Одна тільки постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 22 лютого 2023 року, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладене адміністративне стягнення у виді штрафу, не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Але фіксування вказаного правопорушення не знайшло свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до положень ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі №1-135/2018 (5846/17) зазначив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип "in dubio pro reo", згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Наведене у свої сукупності указує на недоведеність у ході провадження у цій справі факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом із ознаками алкогольного сп`яніння, а визнання винуватості не може ґрунтуватися на припущеннях, тому апеляційний суд приходить до висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Неврахування цих обставин призвело до помилкових висновків суду про доведеність наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
За наявності зазначених вище порушень закону постанова судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 червня 2023 року щодо ОСОБА_1 не може визнаватись законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню.
Оскільки зібраними у справі доказами не доведено наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130  КУпАП, провадження у цій справі підлягає закриттю із підстав, передбачених п.1  ч.1 ст. 247 КУпАП.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1  – адвоката Бараненка Дмитра Володимировича – задовольнити.
Постанову судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 червня  2023 року, якою  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП – скасувати та постановити нову постанову.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського
апеляційного суду                                                Т.В. Серебрякова