Постанова 
Іменем України
 
16 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 645/2747/19
провадження № 61-3842св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),
суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
третя особа - Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Дряниця Ю. В., Хіль Л. М.,
 
у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 , третя особа - Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» (далі - ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», товариство) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення.
 
Позовна заява вмотивована тим, що 16 листопада 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого у спірних правовідносинах є ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2001/0708/98-015, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 47 450,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом із кінцевим терміном повернення коштів до 15 липня 2018 року.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» перейшло до ТОВ «ФК «Приватні інвестиції».
 
Позивач вважав, що ОСОБА_1 , втративши право власності на квартиру, відповідно до статті 317 ЦК України втратив і право користування цією квартирою.
 
Товариство зверталось до відповідача з вимогою звільнити житло, однак незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у спірній квартирі, колишній власник продовжує користуватися нею та відмовляється добровільно виселитися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном на власний розсуд, внаслідок чого порушуються його законні права та інтереси.
 
При цьому позивач зазначає, що у власності відповідача є інше житло, а саме двокімнатна квартира АДРЕСА_2 .
 
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд:
- визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зняти з реєстрації місце проживання ОСОБА_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ;
- виселити ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2019 року у складі судді Мартинової О. М., яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Маміної О. В., в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» відмовлено.
 
Заочне рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що спірна квартира набута не за рахунок кредитних коштів, а тому з огляду на норми статті 109 ЖК України виселення відповідача без надання іншого житла є неможливим.
 
Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Синельникова Є. В., Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),касаційну скаргу ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, встановивши наявність у власності відповідача іншого житла, не дали оцінки доводам сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачем, який передав її в іпотеку.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» задоволено.
 
Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» задоволено.
 
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_3 .
 
Знято з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 .
 
Виселено ОСОБА_1 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», без надання іншого жилого приміщення.
 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» судові витрати по оплаті судового збору в сумі 25 933,50 грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 має інше житло для проживання, а тому якщо колишній власник фактично не проживає у спірному житлі, яке набуто новим власником за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки та забезпечений іншим постійним житлом, відповідно, відсутні передбачені законом підстави для збереження за ним права на користування вже чужим майном на підставі частини другої статті 109 ЖК України.
 
Колегія суддів також звернула увагу на суперечливу поведінку відповідача ОСОБА_1 (його недобросовісність).
 
Встановлені у справі фактичні обставини підтверджують той факт, що перехід права власності на спірну квартиру до позивача у поєднанні з його вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом і виселення, ґрунтуються на вимогах закону та є виправданим втручанням у право відповідача користуватися спірним житлом, необхідним для захисту права власності позивача та не покладає надмірний тягар на відповідача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Фрунзенського районного суду м. Харкова.
 
05 квітня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 07 серпня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 08 серпня 2023 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В., Стрільчук В. А.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 31 грудня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, від 04 серпня 2021 року у справі № 199/163/19 та інших.
 
В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не встановив на основі достатніх та достовірних доказів чи справді будинок, придбаний дружиною відповідача, належить до спільної власності подружжя та чи придбаний він для проживання відповідача та його родини. Суд не взяв до уваги наявність у відповідача трьох дітей та не оцінив їх потребу у належних побутових умовах.
 
Також, суд апеляційної інстанції не дослідив обставини, які пов`язані із стягненням з відповідача заборгованості за кредитом та відмовою кредитора прийняти належне його виконання.
 
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що право власності на оспорювану квартиру ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» оспорюється наразі у суді (справа № 645/2729/20).
 
Дія статті 40 Закону України «Про іпотеку» зупинена на період дії воєнного стану.
 
Доводи інших учасників справи
 
У квітні 2023 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» надіслало відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд встановив, що квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2006 року.
 
16 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 2001/0708/98-015, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 47 450,00 дол. США на строк з 16 липня 2008 року по 15 липня 2018 року на споживчі цілі та на умовах, передбачених у цьому договорі (т. 1 а. с. 15-18).
 
Для забезпечення зобов`язань за цим кредитним договором укладено іпотечний договір від 16 липня 2008 року № 2001/0708/98-015-Z-1, за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 19, 20).
 
У зв`язку з укладенням 14 грудня 2018 року договору купівлі-продажу майнових прав № 1064/К та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором № 2001/0708/98-015-Z-1 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» до позивача перейшли права та обов`язки за кредитним договором від 16 липня 2008 року № 2001/0708/98/015 та за іпотечним договором від 16 липня 2008 року № 2001/0708/98-015-Z-1 (т. 1 а. с. 21-23).
 
ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок предмета іпотеки та в позасудовому порядку набуло права власності на нерухоме майно - двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,4 кв. м, житловою площею 30,6 кв. м. Право власності на спірну квартиру за позивачем зареєстровано 08 квітня 2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а. с. 29).
 
01 березня 2019 року ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» направило на адресу відповідача письмову вимогу про усунення порушення зобов`язань та виселення із вказаної квартири протягом одного місяця з дня отримання вимоги (т. 1 а. с. 24, 25).
 
У довідці від 13 травня 2019 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб у квартирі АДРЕСА_3 зазначено, що ОСОБА_1 від 07 серпня 2008 року зареєстрований у вказаному житлі (т. 1 а. с. 40).
 
ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 , яку він 21 січня 2022 року відчужив за договором дарування своїй матері ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 31, 32, т. 2 а. с. 135).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є положення статті 109 ЖК України.
 
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.
 
Отже, частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
 
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК України.
 
Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за правилами частини другої статті 109 ЖК України постійне житло зазначається в рішенні суду.
 
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
 
Відповідно частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Зазначений правовий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 зазначено, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.
 
А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої - третьої статті 109 ЖК України. 
 
Відповідно до встановлених фактичних обставин справи, квартира за адресою:  АДРЕСА_1  не є єдиним житлом відповідача.
 
В справі, що розглядається, на момент звернення позивача із цим позовом до суду, ОСОБА_1 належала на праві власності також квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т. 1 а. с. 31, 32) .
 
Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц зазначив, що: «Конституція України у статті 41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Одночасно стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Водночас, стаття 109 ЖК України не може беззаперечно використовуватися боржниками проти правомірних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення, призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена правова норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. У протилежному випадку така поведінка боржника призвела б до порушення меж здійснення цивільних, у тому числі житлових, прав, оскільки при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, що передбачено пунктом шостим частини першої статті 3, частинами другою, третьою статті 13 ЦК України».
 
За висновками Верховного Суду у зазначеній справі дія статті 109 ЖК України спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Частина друга статті 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, яка має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.
 
У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19 Верховний Суд зазначив, що для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (внаслідок виселення), потрібно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами. Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
Схожий висновок викладений і у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 209/2032/14-ц.
 
Зважаючи на вищевикладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що у цій справі виселення відповідача із спірного житла відповідає пропорційності в розумінні положень статті 8 Конвенції, адже відповідач забезпечений іншим житловим приміщенням, укладаючи договір іпотеки та передаючи у іпотеку належну йому квартиру, відповідач не міг сподіватися, що в разі невиконання умов кредитного договору він продовжуватиме використовувати предмет іпотеки без обмежень, тому в разі виселення із житла, яке на праві власності належить позивачеві, не будуть порушені законні сподівання відповідача.
 
Натомість неможливість позивача як власника здійснювати свої правомочності щодо володіння, користування та розпорядження квартирою через проживання в ній відповідача необхідно розцінювати як порушення прав позивача як власника житлового приміщення у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі №  127/7630/20.
 
Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення,про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
 
У постанові у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням».
 
У справі, що переглядається, апеляційний суд не звернув увагу, що при виселенні особи, юридичним наслідком є зняття такої особи з реєстраційного обліку за адресою житла.
 
Аналогічний висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 27 липня 2023 року у справі № 201/290/16-ц.
 
Позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути заявлений із визначених законом підстав. У цьому спорі вимоги позивача ґрунтуються на положеннях статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України та фактично зводяться до виселення колишнього власника із іпотечного майна.
 
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню у частині задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстрації за місцем проживання. 
 
Разом з тим відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.
 
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
 
Верховний Суд вважає, що вказаний вище Закон має бути застосований у цій справі, оскільки на сьогодні в Україні триває воєнний стан, тому виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року в частині виселення відповідача слід зупинити на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
 
Доводи скаржника про те, що суд не взяв до уваги наявність у відповідача трьох дітей та не оцінив їх потребу у належних побутових умовах не заслуговують на увагу, оскільки суди встановили, що квартира за адресою: АДРЕСА_1  не є єдиним житлом відповідача, а тому вирішення цієї справи на побутові умови дітей не впливає.
 
Доводи про те, що, суд апеляційної інстанції не дослідив обставини, які пов`язані із стягненням з відповідача заборгованості за кредитом та відмовою кредитора прийняти належне його виконання суд до уваги не бере, оскільки предметом цієї справи є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення, тобто житлові правовідносини у яких не вирішується питання заборгованості за кредитом.
 
Доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що право власності ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» на квартиру оспорюється в іншій справі № 645/2729/20 є безпідставними, оскільки на час розгляду цієї справи власником спірної квартири є саме позивач.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з положеннями частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
У цій справі ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» сплатило за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг 25 933,50 грн судового збору.
 
ОСОБА_1 за подання касаційної скарги сплатив 11 526,00 грн.
 
Враховуючи, що позовні вимоги підлягають до задоволення тільки у частині виселення (задоволено одну із трьох немайнових вимог), з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» підлягає стягненню 960,50 грн судового збору, виходячи із наступного розрахунку: 25 933,50х1/3 - 11 526,00 х 2/3.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
 
Згідно із частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції в частині визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зняття його з реєстрації за місцем проживання та розподілу судових витрат - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову та нового розподілу судових витрат, в іншій частині постанова суду апеляційної інстанції має бути залишена без змін.
 
Керуючись статтями 141, 389, 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року у частині позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, а також в частині розподілу судових витрат скасувати,ухвалити нове рішення.
 
У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання відмовити.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року у частині виселення залишити без змін.
 
Стягнути із ОСОБА_1  на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 50 коп. судового збору.
 
Зупинити виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року в частині виселення ОСОБА_1 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       А. І. Грушицький

Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко

                                                                                                             Є. В. Петров

В. В. Пророк                                                                                                                                                                                                                                            В. А. Стрільчук