ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4736/23 Справа № 208/3434/18 	  	   Суддя у 1-й інстанції -  Івченко Т.П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2023 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  Акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою  Акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк»
на заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2022 року, - 
В С Т А Н О В И В:

04 червня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 71980,50 грн., а також просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1762 грн.00 коп.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 06.12.2007 року ОСОБА_1 кредит у розмірі 3600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач вважає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява, складає між ним та банком кредитний договір, відповідно до якого кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Відповідач своєчасно не надав банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами відповідно до умов договору, отже, належним чином зобовязання за договором не виконував.
Як зазначає позивач у позові, у відповідача станом на 30.04.2018 року є заборгованість у розмірі 71980 (сімдесят одна тисяча дев`ятсот вісімдесят) гривень 50 копійок, з яких: 2599 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 00 копійок – заборгованість за кредитом, 61377 (шістдесят одна тисяча триста сімдесят сім) гривень 67 копійок – заборгованість за процентами за користування кредитом; 4100 (чотири тисячі сто) гривень 00 копійок – заборгованість за пенею і комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 (п`ятсот) гривень 00 копійок – штраф (фіксована частина), 3403 (три тисячі чотириста три) гривні 83 копійки – штраф (процентна складова).
Як на докази по справі позивач посилається на розрахунок заборгованості, копію заяви позивальника, витяг з «Тарифів Банку» та з «Умов та правил надання банківських послуг» (а.с. 1-3).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк заборгованість за кредитним договором № б/н від 06.12.2007 року у розмірі – 2 599 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк судові витрати у розмірі – 63 (шістдесят три) гривні 62 копійки. В іншій частині вимог – відмовлено (а.с. 110-114).

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне дослідження всіх обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами, пенею, штрафам та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін (а.с.118-127). 

Враховуючи, що апелянт оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволених вимог про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками, пені та штрафу, апеляційний суд перевіряє його законність та обґрунтованість саме в цих межах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, суд 1 інстанції вважав встановленим факт укладення кредитного договору та отримання у кредит грошових коштів відповідачем, що підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначені у кредитному договорі.
В даній частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача нарахованих процентів, пені та штрафів, суд 1 інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду 1 інстанції. 

Як вбачається із матеріалів справи, 06.12.2007 року відповідач підписав з позивачем анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.7).
Як вбачається з наданого банком Витягу умов та правил надання банківських послуг вони з відповідачем не погоджені та не підписані ним (а.с.8-13).
З матеріалів справи вбачається, що позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує і протягом тривалого часу не здійснює погашення кредиту, внаслідок чого у позичальника перед банком утворилась заборгованість за кредитом, яка станом на 30.04.2018 рік становить 71980 (сімдесят одна тисяча дев`ятсот вісімдесят) гривень 50 копійок, згідно розрахунку банку (а.с. 4-6).
Також матеріалів справи вбачається, що позивач до клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи долучає копію Умов та правил надання банківських послуг, які також не містять підпису відповідача (а.с. 60-65).
Банк виконав вимоги кредитного договору і надав відповідачу кредитні кошти, які визначені у договорі, що не спростовано відповідачем.
З матеріалів справи вбачається, що позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує і протягом тривалого часу не здійснює погашення кредиту, внаслідок чого у позичальника перед банком утворилась заборгованість за кредитом, яка станом на 30.04.2018 року є заборгованість у розмірі 71980 (сімдесят одна тисяча дев`ятсот вісімдесят) гривень 50 копійок, з яких: 2599 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 00 копійок – заборгованість за кредитом, 61377 (шістдесят одна тисяча триста сімдесят сім) гривень 67 копійок – заборгованість за процентами за користування кредитом; 4100 (чотири тисячі сто) гривень 00 копійок – заборгованість за пенею і комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 (п`ятсот) гривень 00 копійок – штраф (фіксована частина), 3403 (три тисячі чотириста три) гривні 83 копійки – штраф (процентна складова) (а.с. 4-6).
Суд 1 інстанції встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, прийшов до висновку, що позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині суми нарахованих процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 06.12.2007 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг.
При цьому, згідно до розрахунку заборгованості по договору за № б/н від 06.12.2007 року, відсоткова ставка зазначена у розмірі 22,80 %, 30,00 %, 34,80 % та 43,20%, коли з позивачем погоджувалась базова відсоткова ставка у розмірі 22,80% .
Згідно довідки наданої позивачем між позивачем та відповідачем був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано наступні кредитні картки 08.11.2007 року № НОМЕР_1 з терміном дії до 11/11, 03.12.2010 року № НОМЕР_2 з терміном дії до 12/11, 08.02.2012 року № НОМЕР_3 з терміном дії до 12/15, 18.05.2013 року № НОМЕР_4 з терміном дії до 08/16, як вбачається дата підписання кредитного договору № б/н в довідці не зазначена (а.с. 56).
Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача, 06.12.2007 року відбувся старт карткового рахунку НОМЕР_1 , на якому 06.12.2007 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 250,00 гривень, в подальшому: 24.01.2008 року кредитний ліміт було збільшено до 500,00 гривень, 22.03.2008 року було збільшено кредитний ліміт до 2400,00 гривень; 12.02.2009 року зменшено кредитний ліміт до 1200,00 гривень, 31.12.2009 року кредитний ліміт було збільшено до 3000,00 гривень, 27.12.2010 року було збільшено кредитний ліміт до 3600,00 гривень; 28.12.2010 року зменшено кредитний ліміт до 3600,00 гривень, 25.06.2012 року кредитний ліміт було зменшено до 1800,00 гривень, 31.07.2012 року було зменшено кредитний ліміт до 1800,00 гривень; 01.04.2013 року зменшено кредитний ліміт до 0,00 гривень, 20.04.2013 року кредитний ліміт було збільшено до 3600,00 гривень, 07.10.2013 року було збільшено кредитний ліміт до 3330,00 гривень; 29.12.2014 року зменшено кредитний ліміт до 2600,00 гривень, 08.01.2015 року кредитний ліміт було зменшено до 2600,00 гривень, 23.01.2015 року було зменшено кредитний ліміт до 2600,00 гривень; 08.11.2019 року зменшено кредитний ліміт до 0,00 гривень (а.с. 55).
Разом з тим, із наданої позивачем виписки за договором б/н станом на 17.04.2020 року по рахунку вбачається, що відповідач фактично отримав у банку кредитні кошти, якими активно користувався, жодних заперечень щодо розміру заборгованості по тілу кредиту відповідач суду не подав (а.с. 47-54).
Проте в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків в іншому розмірі, ніж зазначено в заяві, наданий банком витяг з Тарифів та Умови та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Суд вважає, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах цієї справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (далі Закон).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Також, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, пені та штрафів, крім самого розрахунку заборгованості за договором від 06.12.2007 року , посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розумів відповідач, був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
З виписки по рахунку не вбачається розмір процентів, пені та штрафів .
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Також суд звертає увагу, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 06.12.2016 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Вказаний висновок відповідає висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, таким чином, суд вважає, що заявлена позовна вимога щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у сумі 2 599 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 00 копійки, підлягає задоволенню.
Вказаний висновок відповідає висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 336/887/18 (провадження № 61-11747св19).
Висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог в частині стягнення заборгованості за процентами, суми пені та штрафів є правильним. Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, що сторони визначили розмір пені та штрафів в самій заяві не знайшли свого підтвердженя при дослідженні справи. 
Отже, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права, а тому це рішення відповідно до статті 374 ЦПК України необхідно залишити в силі.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

На підставі ч.1ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2022 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: