ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

04 вересня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/324/23
Головуючий у першій інстанції – Олещенко В. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1134/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Мамонової О.Є.,
суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,  

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 червня 2023 року (проголошено о 08:51, повний текст складений 27.06.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, -

                                            У С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виробничого підрозділу Чернігівської дистанції колії Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь:
- додаткову матеріальну допомогу в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків в сумі 37 775,92 грн;
- середній заробіток за весь час затримки виплати за період з часу звільнення по день постановлення судового рішення;
- відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн;
- судові витрати. 
Позов обґрунтовував тим, що з 01.11.1991 по 30.09.2021 працював в Чернігівській дистанції колії Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» слюсарем з ремонту колійних машин та механізмів 5 розряду. На день звільнення мав трудовий стаж більше 39 років.
Наказом від 28.09.2021 № 173/ос його звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України.
Указував, що на день звільнення роботодавець не виплатив йому додаткову матеріальну допомогу у розмірі чотирьох середньомісячних заробітків, що передбачено п 8.15 Колективного договору, тобто, не провів з ним повний розрахунок при звільненні, чим порушив статтю 116 КЗпП України.
Наголошував, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. 
Зазначав, що в результаті порушення вимог трудового законодавства, відповідачами йому завдана моральна шкода, яка виразилась у негативних переживаннях, тривозі, емоційній напрузі, нервозності та дратівливості.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2023 року замінено відповідачів – Виробничий підрозділ Чернігівської дистанції колії Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Регіональну філію «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на належного відповідача – Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 21 червня 2023 року прийнято відмову ОСОБА_1 від частини позовних вимог, закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в частині вимог про стягнення додаткової матеріальної допомоги в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків, у зв`язку із відмовою від позову.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2021 по 10.05.2023 у розмірі 130 057,83 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 6 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави 1 300,58 грн судового збору.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та витрат на правничу допомогу; ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що районним судом не враховано поважності невиплати додаткової матеріальної допомоги, зокрема у зв`язку з введенням в дію рішення правління АТ «Українська залізниця» та профспілки залізничників і транспортних будівельників України від 14.03.2022 № Ц-45/31 Ком.т та листа від 25.03.2022 № ЦЦУП-10/195, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні інші додаткові виплати, що передбачені Колективними договорами структурних підрозділів призупинено до окремого розпорядження. 
Заявник зазначає, що додаткова матеріальна допомога у розмірі чотирьох середньомісячних заробітків є соціальною виплатою, вона передбачена Колективним договором Виробничого підрозділу Чернігівської дистанції колії Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та не належить до фонду оплати праці.
Уважає, що стягнута судом сума витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям таких витрат, розумності їх розміру та обсягу дій та часу, витраченого адвокатом на надання професійної правничої допомоги позивачу у даній справі.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано. 

Вислухавши суддю – доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що додаткова матеріальна допомога в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків не була виплачена позивачу з вини роботодавця. Визначаючи розмір середнього заробітку в сумі 130 057,83 грн, що підлягає відшкодуванню на користь позивача, суд виходив із розрахунку 314,91 грн (середньоденна заробітна плата) х 413 робочих дня (період з 01.10.2021 по 10.05.2023 (день розрахунку)).
З висновком районного суду щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні апеляційний суд погоджується, однак при визначенні його розміру судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 01.11.1991 працював у Виробничому підрозділі Чернігівської дистанції колії Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом від 28.09.2021 № 173/ос його звільнено з 30.09.2021 на підставі статті 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію (а. с. 10-12, 13).
Як вбачається із відповіді АТ «Українська залізниця» від 20.10.2022 за № НЗІ/НЗК-08/7 на запит адвоката, при звільненні ОСОБА_1 була виплачена одноразова матеріальна допомога у розмірі п`яти середньомісячних окладів. Додаткова матеріальна допомога в розмірі чотирьох середньомісячних окладів виплачена не була. Повідомлено, що по Виробничому підрозділу Чернігівської дистанції колії Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» підготовлено наказ від 07.09.2022 № 66 про виплату ОСОБА_1 додаткової матеріальної допомоги в розмірі чотирьох середньомісячних окладів. Зазначено, що за інформацією, наданою структурним підрозділом, на момент отримання наказу від 07.09.2022 № 66 діяли і не були відмінені рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 та спільне рішення правління АТ «Укрзалізниця» та Профспілки залізничників та транспортних будівельників від 06.09.2022 № Ц/3-91/1459/ЦПроф/30-22, згідно з якими виплати, передбачені Колективним договором, призупинені на період дії режиму воєнного стану в Україні. Повідомлено, що при виконанні вказівки стосовно аналізу накопичених сум щодо виплат працівникам, у яких настає право на звільнення у зв`язку з виходом на пенсію, сума додаткової матеріальної допомоги ОСОБА_1 була включена у загальний список (а.с. 19).
Згідно із довідкою АТ «Українська залізниця» від 13.06.2023 № ПЧ-10-28/67 у травні 2023 року ОСОБА_1 , який працював на посаді слюсаря з ремонту колійних машин та механізмів 5 розряду з 5-денним робочим тижнем, було нараховано додаткову матеріальну допомогу згідно з п. 8.15 Колективного договору у розмірі 37 775,96 грн; утримано прибутковий податок в сумі 6 799,67 грн та військовий збір в сумі 566,64 грн. Сума до виплати склала 30 409,65 грн (а. с. 83).
10.05.2023 указана сума додаткової матеріальної допомоги перерахована та виплачена позивачу, що підтверджується платіжним дорученням № 271519 (а. с. 104).
На день звільнення позивача – 30.09.2021, його середньоденний заробіток складав 314,91 грн, середньомісячний заробіток - 9 443,98 грн (а. с. 20).
Згідно з копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи та отримує пенсію по інвалідності (трудове каліцтво) (а. с. 8).
Позивач має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії, що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_2 (а. с. 9).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства  є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується.
Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

       Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 10 КЗпП України передбачено, що колективний договір укладається на основі  законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників і роботодавців.
Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
До структури заробітної плати включено: основну заробітну плату - винагороду за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткову заробітну плату - винагороду за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (стаття 2 Закону України «Про оплату праці»).
Порядок надання працівникам Виробничого підрозділу Чернігівської дистанції колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» соціальних гарантій, пільг та компенсацій, а також їх розмірі  визначені Колективним договором, укладеним між адміністрацією та Первинною профспілковою організацією Чернігівської дистанції колії Державного територіального-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на 2011-2015 роки, прийнятим 30.03.2011, з подальшими змінами від 24.12.2020, який пролонгований на 2016-2021 роки (а. с. 14-15, 96-103).
Відповідно до пункту 8.15 Колективного договору, у разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права, адміністрація зобов`язується виплачувати їм додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах при стажі роботи (для чоловіків):
- від 20 до 25 років - 1 середньомісячний заробіток;
- від 25 до 30 років - 2 середньомісячні заробітки;
- від 30 до 35 років - 3 середньомісячні заробітки;
- від 35 до 40 років - 4 середньомісячні заробітки;
- понад 40 років - 5 середньомісячні заробітки.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України  власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
     Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України "Про оплату праці", так і відповідно до умов Колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
     Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.
Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).
Ураховуючи, що додаткова матеріальна допомога в розмірі чотирьох середньомісячних заробітків не була виплачена ОСОБА_1 при звільненні, остаточний розрахунок з ним проведено лише 10.05.2023, відповідачем відсутності  вини у непроведенні остаточного розрахунку не доведено - має місце несвоєчасний розрахунок при звільненні, що є правовою підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Установивши, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунок при звільненні, а саме не виплатив матеріальну допомогу, виплата якої передбачена колективним договором, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що АТ «Українська залізниця» не виконало вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, тому товариство повинно відшкодувати позивачу майнові втрати, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, а отже, вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними та обґрунтованими.
Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції припустився помилки у визначенні періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку та суми стягнення.
Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У справі встановлено, що остаточний розрахунок проведено з позивачем 10.05.2023. 
За положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України стягненню підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку, але не більше як за шість місяців.
Оскільки ОСОБА_1 звільнено 30 вересня 2021 року, період затримки розрахунку починається з наступного дня - 01 жовтня 2021 року та закінчується днем остаточного розрахунку – 10 травня 2023 року, тобто перевищує шість місяців, встановлений нормами трудового законодавства. Відтак період, за який має бути стягнутий середній заробіток з урахуванням обмеження шести місяцями, становить 130 робочих днів (жовтень 2021 року – 21 р.д, листопад 2021 року – 22 р.д., грудень 2021 року - 23 р.д., січень 2022 року - 21 р.д., лютий 2022 року – 20 р.д., березень 2022 року – 23 р.д.).
Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 314 грн 91 коп. 
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає: 314,91 грн х 130 робочих днів = 40 938,30 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача.
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шляхом зменшення суми стягнення з 130 057,83 грн до 40 938,30 грн.
Посилання апеляційної скарги на введення в дію рішення правління АТ «Українська залізниця» та профспілки залізничників і транспортних будівельників України від 14.03.2022 № Ц-45/31 Ком.т та листа від 25.03.2022 № ЦЦУП-10/195, яким на період дії правового режиму воєнного стану в Україні інші додаткові виплати, що передбачені Колективними договорами структурних підрозділів призупинено до окремого розпорядження, не заслуговують на увагу, оскільки виплата належних позивачу сум мала бути здійснена 30 вересня 2021 року, в день його звільнення, тобто до введення в Україні правового режиму воєнного стану. 
Доводи заявника про те, що додаткова матеріальна допомога у розмірі чотирьох середньомісячних заробітків є соціальною виплатою, та не належить до фонду оплати праці, не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею  117 КЗпП України, зважаючи на те, що  вона передбачена колективним договором та належала до виплати  звільненому працівникові – ОСОБА_1 .

Розподіляючи витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції зважив на те, що позивачем заявлялось три позовні вимоги, з яких по одній провадження закрито, а по іншій (відшкодування моральної шкоди) – відмовлено у задоволенні,  та врахувавши критерії розумності і справедливості дійшов висновку про зменшення заявленого позивачем розміру з 10 000,00 грн до 6 000,00 грн.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30.09.2009 № 23-рп/2009, в якому зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частинами 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Аналогічні правила застосовуються до визначення витрат на проведення експертизи та залучення експерта (постанови Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі №200/10535/19-а, від 18 березня 2021 року у справі №520/4012/19, від 23 квітня 2021 року у справі №521/15516/19, від 14 червня 2021 року у справі №826/13244/16).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зазначено, що наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: 
- договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше);
- документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження);
- а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг (Постанова Верховного Суду від 27.07.2021 у справі №671/1957/20). 
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Представництво інтересів ОСОБА_1 в районному суді здійснював адвокат Вольфовський С.О. на підставі договору про надання професійної правничої допомоги № б/н від 11.10.2022 та ордеру від 20.01.2023 № 1037461 (а. с. 21-22, 26).
За змістом договору та додатку № 1 до договору (протокол погодження договірної ціни) від 11.10.2022 розмір гонорару встановлюється у фіксованій сумі 10 000,00 грн.
Позивач та адвокат дійшли згоди, що ціна за надання правничої допомоги, пов`язаної з представництвом інтересів ОСОБА_1 у справі № 749/324/23, з урахуванням наданих послуг, буде складати всього 10 010 грн, з яких :
- опрацювання наданої замовником документації – орієнтовно 2 години, вартість - 2 600,00 грн;
- проведення консультування замовника в усному порядку – 1,7 години, вартість - 2 210,00 грн;
- підготовка та подання позовної заяви – 4 години, вартість - 5 200,00 грн. 
За договором від 11.10.2022 ОСОБА_1 сплачено адвокату Вольфовському С.О. 10 000,00 грн, про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордера № 3 від 20.01.2023 (а. с. 25).
Відповідачем у відзиві висловлювалась незгода щодо вимог позивача про стягнення понесених витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн з посиланням на їх невідповідність критеріям реальності та розумності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).
Зважаючи на те, що справа є малозначною, розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (консультація позивача, написання позовної заяви, двох адвокатських запитів), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, беручи до уваги заперечення сторони відповідача проти відшкодування витрат, апеляційний суд приходить до висновку, що стягнута судом першої інстанції сума витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню з 6 000 грн до 4 000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦК україни).
ОСОБА_1 на підставі п. 10 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»  звільнений від сплати судового збору як позивач – громадянин, який віднесений до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат і він не оплачував судовим збором позовну заяву, судові витрати в цій частині за розгляд справи в суді першої інстанції, на відповідача не покладаються (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).
Таким чином, рішення суду в частині стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь держави 1 300,58 грн судового збору підлягає скасуванню відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Виходячи з того, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволена на 68,52%, останньому належить компенсувати понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 336,74 грн, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (1 950,87 грн х 68,52%).  
Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити частково.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 червня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення витрат на правничу допомогу – змінити.
Викласти другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40 938,30 грн».
Викласти четвертий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн витрат на правничу допомогу».
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 червня 2023 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 1 300,58 грн судового збору – скасувати.
Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 336,74 грн за розгляд справи  судом апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча                                                                        О.Є. Мамонова

Судді:                                                                                О.І. Онищенко

                                                                                         Н.В. Шитченко