КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 361/3833/20
361/9879/21
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/7230/2023
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                             судді-доповідача              Рейнарт І.М. 
                             суддів                                Кирилюк Г.М., Борисової О.В.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1   на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2023 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1  до Державного підприємства «Спецагро» про стягнення середнього заробітку в порядку статті 236 Кодексу законів про працю України,     
 
встановив:
 
у листопаді 2021 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Оберемка Р.А. звернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області із заявою про стягнення з ДП «Спецагро» середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 176 643грн.
Мотивуючи вимоги, представник позивачки зазначав, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 3 листопада 2020 року по справі № 361/3833/20 визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 № 64к/тр від 8 травня 2020 року, поновлено її на посаді начальника відділу розвитку підприємства з 13 травня 2020 року, стягнуто із ДП «Спецагро» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 14 травня 2020 року по 3 листопада 2020 року в розмірі 61 980грн. Постановою Київського апеляційного суду від 21 липня 2021 року зазначене рішення змінено в частині викладення мотивів задоволення позову, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Представник ОСОБА_1 посилався на те, що 3 листопада 2020 року нею направлялась вимога до ДП «Спецагро» щодо добровільного виконання рішення та повідомлення про поновлення на роботі, однак вимога залишилась без відповіді.
Також представник позивачки зазначав, що після отримання 17 жовтня 2021 року виконавчих документів по справі, повторно направлялася до ДП «Спецагро» заява про добровільне виконання рішення суду. 21 жовтня 2021 року ДП «Спецагро» частково перерахувало на виконання рішення суду присуджену за судовим рішенням суму в розмірі 49 893грн 90 коп., однак решту суми в розмірі 12 086грн 10 коп. перераховано не було, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі не виконане, на її неодноразові звернення щодо визначення її робочого місця та умов праці, жодної відповіді не отримано.
Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, представник позивачки посилається на довідку про доходи від 2 листопада 2020 року та зазначає, що період затримки виконання рішення суду станом на 21 лютого 2022 року становить 342 дні. 
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2023 року у задоволенні заяви відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, її заяву задовольнити, посилаючись на незаконність ухвали суду, постановлення її з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування всіх обставин справи.
Позивачка зазначає, що матеріали справи не містять доказів направлення на її адресу наказу про її поновлення на роботі, що копію наказу вона отримала поштою тільки 29 жовтня 2021 року, тобто після звернення до суду з даною заявою.
Також позивачка посилається на те, що їй, в порушення положень ст. 29 КЗпП України, до початку роботи не було визначено робоче місце та не надано всі необхідні для роботи засоби.
У відзиві на апеляційну скаргу ДП «Спецагро» просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області - без змін, посилаючись на те, що після ухвалення рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі, ДП «Спецагро» було видано відповідний наказ від 3 листопада 2020 року, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу розвитку ДП «Спецагро», а 4 листопада 2020 року на адресу ОСОБА_1 було надіслано повідомлення про виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі разом із копією зазначеного наказу № 112к/тр від 3 листопада 2020 року. У зв`язку із неявкою ОСОБА_1 на роботу, 25 листопада 2020 року ДП «Спецагро» повторно надіслало ОСОБА_1 повідомлення про поновлення її на роботі разом із проханням надати письмові пояснення стосовно причин нез`явлення на роботі та проханням надати трудову книжку для внесення відповідного запису про поновлення на роботі.
Представник ДП «Спецагро» зазначає, що починаючи із дати поновлення на роботі, ОСОБА_1 жодного разу не з`явилася на робочому місці, незважаючи на те, що вона та її представник були присутні в судовому засіданні 3 листопада 2020 року та були обізнані про набрання законної сили рішенням суду про її поновлення на роботі, адреса ДП «Спецагро» з моменту звільнення ОСОБА_1 не змінювалась, її робоче місце було готовим для виконання нею її трудових обов`язків.
Також представник відповідача зазначає, що на виконання додаткового рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 серпня 2021 року ДП «Спецагро» 21 жовтня 2021 року виплатило ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 14 травня 2020 року по 3 листопада 2020 року в розмірі 61 980грн, з яких було утримано: ПДФО в розмірі 11 156,40грн та військовий збір у розмірі 929,70грн, а всього ОСОБА_1 було виплачено 49 893,90грн.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 12 вересня 2019 року ОСОБА_1 працювала на посаді начальника відділу розвитку Державного підприємства «Спецагро».
Наказом № 64-к/тр від 8 травня 2020 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 13 травня 2020 року згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 3 листопада 2020 року частково задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення №64к/тр від 8 травня 2020 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу розвитку підприємства з 13 травня 2020 року, стягнуто з Державного підприємства «Спецагро» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 травня 2020 року по 03 листопада 2020 року в розмірі 61980грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 21 липня 2021 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2020 року змінено в частині мотивування, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Наказом ДП «Спецагро» №112к/тр від 3 листопада 2020 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 від 8 травня 2020 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу розвитку підприємства з моменту ухвалення рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 3 листопада 2020 року у справі № 361/3833/20. 
04 листопада 2020 року на поштову адресу ОСОБА_1 надіслано повідомлення про поновлення її на роботі згідно рішення суду та направлено копію наказу. 
25 листопада 2020 року на поштову адресу ОСОБА_1 повторно направлено повідомлення про поновлення на роботі, оскільки вона не з`являлась на роботі. 
21 жовтня 2021 року ДП «Спецагро» виплатило ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 49 893, 90грн. 
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі видано 3 листопада 2020 року, копія наказу була направлена на її адресу  та отримана 27 листопада 2020 року, однак ОСОБА_1 на підприємство не з`явилася і до роботи не приступила.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.
Відповідно до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.
Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1Конституції України).
Частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.  
З наданих суду документів вбачається, що ДП «Спецагро» 3 листопада 2020 року видало наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 3 листопада 2020 року, про що повідомило ОСОБА_1 , направивши 4 листопада 2020 року відповідне повідомлення та копію наказу.
Крім того, 25 листопада 2020 року ДП «Спецагро» повторно направило ОСОБА_1 повідомлення про її поновлення на роботі і зобов`язання приступили до роботи, яке було отримано ОСОБА_1 27 листопада 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (с.с.143 т.2).
Отже, роботодавець вжив необхідні заходи та створив належні умови для отримання працівником наказу про його поновлення на роботі.
Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Як зазначив Верховний суд України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, за змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.
Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц, від 11 червня 2020 року у справі № 607/13039/17.
Виходячи з вищевикладеного, відповідач виконав рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі 3 листопада 2020 року і доказів протилежного позивачкою не надано.
Доводи апеляційної скарги, що фактично наказ про її поновлення на роботі ОСОБА_1 отримала 21 жовтня 2021 року, спростовуються вищезазначеними документами.
Крім того, позивачкою не надано доказів, що після рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 3 листопада 2020 року вона з`являлася до ДП «Спецагро» і не була допущена до виконання своїх обов`язків. 
Також позивачкою не надано доказів пред`явлення виконавчого листа про поновлення на роботі до примусового виконання.
Посилання в апеляційній скарзі на недотримання ДП «Спецагро» положень ст. 29 КЗпП України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не була новим працівником, прийнятим на роботу, а є працівником, який був поновлений на попередній посаді рішенням суду, а відтак обізнаний, як з колом своїх обов`язків, так і з місце розташуванням свого робочого місця. Однак, доказів здійснення дій, які свідчать про вихід ОСОБА_1 на роботу після прийняття судового рішення про її поновлення на роботі, останньою суду надано не було.
У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором.
Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ДП «Спецагро» середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому відсутні підстави для скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
 
                                                         постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2023 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                     І.М. Рейнарт

Судді                                                                        Г.М. Кирилюк

                                                                                  О.В Борисова