КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
справа №2-86/2008                                                    Головуючий у І інстанції - Капшученко І.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/9390/2023    Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
27 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого    Гуля В.В.,
суддів                Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
за участю секретаря судового засідання    Линок В.О.    
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Березанського міського суду Київської області від 29 березня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника Березанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
До Березанського міського суду Київської області надійшла вказана вище скарга ОСОБА_1 , яка, з урахуванням уточнень, обґрунтована тим, що в провадженні Березанського міського суду Київської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Рішенням Березанського міського суду Київської області від 26 травня 2008 року №2-86/2008 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені та з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 борг в сумі 126 417,89 грн. 
04 вересня 2008 року державним виконавцем Березанського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення вказаного боргу та 15 лютого 2012 року накладено арешти на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер: 3210400000:07:005:0154, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 12170890) та земельну ділянку площею 0,05 га, кадастровий номер: 3210400000:07:005:0155, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 12170939). 
03 березня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі смертю стягувача ОСОБА_2 , проте не вирішено питання про зняття вказаних вище арештів.
У січні 2023 року ОСОБА_1 , маючи намір відчужити належне їй майно, звернулась до нотаріуса та дізналась про наявність незнятих обтяжень. 
23 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Березанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття вказаних вище арештів, проте отримала відмову листом від 24 січня 2023 року №1289.
Оскільки вказаною відмовою державного виконавця порушено права скаржника, тому остання просила суд визнати протиправною відмову начальника Березанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Іораш С.М., висловлену в листі від 24 січня 2023 року №1289, у знятті арешту з майна боржника -  ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження НОМЕР_1, та зобов`язати її зняти вказані вище обтяження у вигляді арешту майна.
Ухвалою  Березанського міського суду Київської області від 29 березня 2023 року у задоволенні скарги - відмовлено.
Не погоджуючись з указаною ухвалою суду, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати і задовольнити скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на момент повернення виконавчого документу стягувачу діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV, у зв`язку з чим провадження відносно ОСОБА_1 підлягало закінченню у зв`язку зі смертю боржника-фізичної особи. 
Закінчення виконавчого провадження покладало на державного виконавця обов`язок щодо зняття арешту, який було накладено на майно такого боржника при здійсненні виконавчого провадження.
Зауважує, що відомості про ОСОБА_1 як боржника в Єдиному реєстрі боржників відсутні.
Уважає, що незняття виконавцем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при закінченні виконавчого провадження є протиправною бездіяльністю виконавця і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання виконавця зняти арешт з майна боржника.
Зазначає, що спадкоємці майна померлої (у разі їх наявності) не вживали заходів для поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання чи оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження, що свідчить про відсутність інтересу з боку зацікавлених осіб.
Інший учасник справи не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.
19 липня 2023 року апеляційним судом отримано клопотання представника скаржника ОСОБА_3 , в якому остання просить апеляційну скаргу розглядати за її та ОСОБА_1 відсутності, апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі та просила задовольнити.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали з ухваленням нового судового рішення.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, встановивши, що державним виконавцем було з`ясовано, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійшов висновку, що державним виконавцем належним чином не вчинено дії щодо отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження її спадкоємцем, оскільки дані спірні правовідносини допускають правонаступництво, так як є зобов`язанням із сплати грошових коштів, державним виконавцем не вчинено жодних дій щодо отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження її спадкоємцями, не вчинено дій щодо заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, тому передчасно винесено постанову про закриття виконавчого провадження.
Водночас, чинним Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено можливості зняття виконавцем арешту, накладеного на майно боржника, та незнятого під час його закінчення відповідно до вимог статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV за заявою сторони, поданою після його закінчення, а, відповідно, відсутні підстави вважати, що державний виконавець, відмовивши зняти арешт листом від 24 січня 2023 року, діяв не у відповідності до вимог закону.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте такий висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.
Судом установлено, що заочним рішенням Березанського міського суду Київської області від 26 травня 2008 року (справа № 2-86/2008), що набрало законної сили 05 червня 2008 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг у розмірі 126 417,89 грн (а.с.55-56).
04 вересня 2008 року постановою державного виконавця Березанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління Міністерства юстиції у Київській області Ліпницької Н.Й. відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №2-86 від 04 липня 2008 року, виданого Березанським міським судом Київської області про стягнення з  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 126 417,89 грн, що підтверджується інформацією з ВП-спецрозділ від 08 лютого 2022 року та 14 березня 2023 року (а.с.21-22,52-53).
Державним виконавцем в межах вказаного виконавчого провадження 15 лютого 2012 року було накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, а саме: земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер: 3210400000:07:005:0154, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 12170890); земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер: 3210400000:07:005:0155, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 12170939).
Відомості про обтяження належного ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
03 березня 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (смерть стягувача або боржника, визнання безвісно відсутнім), оскільки згідно з відповіддю ДРАЦС № 131/02.02-04-31 №469 від 17 лютого 2016 року стягувач ОСОБА_2 померла (згідно з актовим записом про смерть №75 від                05 травня 2014 року остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ). При цьому державним виконавцем не було вирішено питання щодо скасування арешту нерухомого майно.
Відповідно до витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження стан виконавчого провадження НОМЕР_1 завершено.
Згідно відповіді начальника Березанського відділу ДВС у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Іораш С.М. від 24 січня 2023 року №1289 на вказану заяву, у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження НОМЕР_1, яке постановою державного виконавця від 03 березня 2016 року закінчено на підставі пункту 3 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки згідно з відповіддю ДРАЦС № 131/02.02-04-31 №469 від 17 лютого 2016 року стягувач ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; виконавче провадження було закінчене в старій редакції Закону України «Про виконавче провадження» (1999 року), а тому відділом не виявляється можливим зняти арешт з майна боржника, а також надати належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження, оскільки виконавчі провадження після їх завершення зберігаються три роки (а.с. 17).
За інформацією з Єдиного реєстру боржників від 17 січня 2023 року та 16 березня 2023 року, відомості щодо ОСОБА_1 у вказаному реєстрі відсутні (а.с. 23,54).
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Так, на момент повернення виконавчого документу стягувачу діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІУ.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження підлягає закінченню у разі: смерті або оголошення померлим стягувана чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувана, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження,якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.
Частиною першою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було встановлено, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду,винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі),який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Виходячи з наведених положень Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження покладало на державного виконавця обов`язок щодо зняття арешту, який було накладено на майно такого боржника при здійсненні виконавчого провадження.
Відповідно до положень статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) арешт може бути знято у випадках, якщо особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; у разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований; за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.
Частиною 5 наведеної вище статті визначено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.
Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини передбачені частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у чинній редакції). Зокрема, такими підставами є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 12 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
Частиною 5 наведеної вище статті визначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.
Відповідно до статті Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час здійснення виконавчих дій) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 48 цього Закону.
Отже, закінчення виконавчого провадження з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.
Порядок та умови зняття арешту з майна визначені в ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Встановлено, що відомості про ОСОБА_1 як боржника в Єдиному реєстрі боржників відсутні.
Згідно з абзацом першим пункту 22 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2832/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувану, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.
З вищенаведеного слідує, що не зняття виконавцем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при закінченні виконавчого провадження є протиправною бездіяльністю виконавця і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання виконавця зняти арешт з майна боржника.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі №817/928/17.
У свою чергу, Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з не вчиненням виконавцем заходів, які останній зобов`язаний був вчинити в зв`язку з закінченням виконавчого провадження (зняти арешт в зв`язку з закінченням виконавчого провадження).
Разом з тим, підстави для збереження чинності арешту майна у цій справі у боржника відсутні, оскільки арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» унеможливлює повторне звернення із заявою про відкриття виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій.
При цьому, нормативна неврегульованість порядку захисту права, яке обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра багато років потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантованого Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища особи, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.
Так, розглядаючи подібний спір, Верховний Суд у постанові від 13 липня 2022 року №61-3814св22 зазначив: «... спір у справі, що переглядається, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державними виконавцями, які здійснювали виконавчі дії у виконавчих провадженнях №33766282 та №47068333 на стадії їх завершення під час повернення виконавчих документів стягувачу у 2014 та 2016 роках.
Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву від 05 серпня 2021 року про зняття арешту у зв`язку з виконання виконавчого документу поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.
За таких обставин, стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини, на що суд апеляційної інстанції вірно звернув увагу, скасувавши як незаконну ухвалу суду першої інстанції.
При цьому, суд апеляційної інстанції підставно врахував те, що наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
На підставі зазначеного колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що не зняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника».
Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції посилався на те, що виконавцем не вживались заходи щодо розшуку спадкоємців померлої, чиї права, на думку суду, могли бути порушені внаслідок скасування арешту.
Так, Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року №61-17489св20 (справа №758/10554/16-ц) зазначив: «...з процесуальної точки зору, відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку вій замінив.
Процесуальне правонаступництво - це заміна під час провадження у цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах.
Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд мас вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництво межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.
Проте, процесуальне правонаступництво можливе лише тоді, коли у майнових відносинах відбулось правонаступиицтво. Отже, при вирішенні питання про залучення правонаступників учасників справи, суду необхідно встановити наявність чи відсутність правонаступництва на підставі норм матеріального права у спірних правовідносинах».
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10 (провадження №14-197цс21) сформулювала висновок, згідно з яким заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації  завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України, в межах стадій судового процесу.
В іншій постанові Верховний Суд від 06 липня 2022 року №61-3457св22 (справа №1522/21028/12) вказав, що «...реалізація процесуального правонаступництва має процесуальну мету, яку суд також враховує разом з доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва. Заміна судом сторони справи на підставі матеріального правонаступництва здійснюється з процесуальною метою реалізації правонаступником прав щодо виконання судового рішення у виконавчому провадженні, відтак потребує розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим.
Ураховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження. За відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закінчене, досягнення цієї процесуальної мети неможливе. Тому разом із заявою про правонаступництво, якщо виконавче провадження закінчено, заявник має здійснювати процесуальні дії (наприклад, оскаржити постанову про закінчення виконавчого провадження), спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а тому суд оцінює ці питання в комплексі.
За відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні і підстави для процесуального правонаступництва».
У справі, що переглядається, дані про те, що спадкоємці майна померлої (у разі їх наявності) вживали заходів для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання чи оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження, відсутні, що свідчить про відсутність інтересу з боку зацікавлених осіб.
Постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від                 03 березня 2016 року станом на час вирішення справи є чинною.
Отже, внаслідок невжиття дій третіми особами само по собі порушення прав ОСОБА_1 тривати не може.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 41 Конституції України закріплена гарантія непорушності права приватної власності особи. Відповідно до частини першої статей 321 та 391 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у праві його здійснення і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року №61-3814св22 (справа №2/0301/806/11), викладено правовий висновок, згідно з яким:«...застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.
Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У даній правовій ситуації відмова в задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні НОМЕР_1,  унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з її майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна після закінчення виконавчого провадження.
На підставі зазначеного колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що не зняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, у зв`язку з чим порушене право скаржника підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника, враховуючи відсутність відкритого виконавчого провадження та майнових претензій з боку спадкоємців, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту. Отже, бездіяльність виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Згідно частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали суду згідно з вимогами частини першої статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення скарги. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Березанського міського суду Київської області від 29 березня 2023 року- скасувати та ухвалити нове рішення.
Скаргу ОСОБА_1 на дії начальника Березанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність начальника Березанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Іораш Світлани Миколаївни, що полягає у не знятті арешту з майна боржника ОСОБА_1 , накладеного в межах виконавчого провадження НОМЕР_1.
Зобов`язати начальника Березанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Іораш Світлану Миколаївну зняти обтяження у вигляді арешту належного ОСОБА_1 майна, а саме:
земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 3210400000:07:005:0154, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 12170890);
земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер 3210400000:07:005:0155, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 12170939), накладеного в межах виконавчого провадження НОМЕР_1.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

 
Головуючий                                                                                           В.В. Гуль

Судді                                                                                                       Ю.О. Матвієнко 

                                                                                                                 Я.С. Мельник