ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

02 серпня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/5468/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Божко Л.А., Лукманової О.М.,        
          розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу  Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій   у Дніпропетровській області 
          на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.05.2023 року (головуючий суддя Кальник В.В. )
          в адміністративній справі №160/5468/23 за позовом ОСОБА_1   до відповідача Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

          Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 21.03.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій   у Дніпропетровській області, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області, яка виразилась у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по грудень 2018 року індексації грошового забезпечення, із урахуванням нарахованної та виплаченної індексації, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з визначенням місяців, в яких відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року і березень 2018 року;
- зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по грудень 2018 року, із урахуванням нарахованної та виплаченої Відповідно до пункту 3 цієї постанови у індексації, із застосуванням місяців для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базових місяців) - січень 2008 року та березень 2018 року відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.
   В обґрунтування позовних вимог зазначено, що станом на день виключення позивача із списків особового складу кадрів Державної служби України з надзвичайних ситуацій, йому не було проведено за період з 01 січня 2016 року по грудень 2018 року у повному обсязі індексації грошового забезпечення, яка була гарантована чинним законодавством України. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.05.2023 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області, яка виразились у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 01.12.2018 індексації грошового забезпечення в повному розмірі, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
Зобов`язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2018 у повному обсязі, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що  січень 2008 року та березень 2018 року є місяцями підвищення тарифних ставок (посадових окладів), а тому, відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, що затверджений   постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, січень 2008 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення військовослужбовців з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, а березень 2018 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення військовослужбовців починаючи з 01 березня 2018 року. Разом з цим, розрахунок індексації грошового забезпечення, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку №1078 є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який нараховував виплачував грошове забезпечення. Вказав, що у спірних правовідносинах індексація з 01.01.2016 по 01.12.2018 не нарахована та не виплачена позивачу, тобто відповідачем на момент розгляду даної справи не здійснено будь-якого розрахунку суми індексації грошового забезпечення позивача, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації не вирішувалось. За таких обставин, позовні вимоги про визначення конкретного базового місяця, з якого слід обраховувати суми індексації, спрямовані на майбутнє, що не узгоджується із завданням адміністративного судочинства. В порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише реально порушені права, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє, тому такі вимоги є передчасними, підстави для зобов`язання відповідача здійснити виплату індексації грошового забезпечення з урахуванням базового місяця «січень 2008 року» та «березень 2018» відсутні.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким  позов залишити без розгляду, оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом. Зазначає, що позивачу за період з 01.03.2018 по 01.12.2018 р в повному обсязі виплачена індексація.
          Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.
 Розгляд справи здійснюється в  порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
          Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Головному управлінні Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області та відповідно до витягу з Наказу №7 начальника Головного управління Державноїслужби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області від 13.01.2021 р., позивач був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Представник позивача - адвокат Єрьоміна В.А. звернулась до відповідача із заявою, в якій просила нарахувати та виплатити позивачу за період проходження служби індексацію грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з визначенням базових місяців січень 2008 року та березень 2018 року.
Листом від 19.01.2023 року за вих. №4901-579/Н909 відповідач повідомив, що індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 по лютий 2018 нараховувалась і виплачувалась в межах кошторисних призначень. Також відповідачем була надана довідка грошового забезпечення, з якої вбачається, що у період з 01.01.2016 року по грудень 2018 індексація грошового забезпечення склала 2278 грн., базовий місяць нарахування відповідачем зазначено не було.
Виходячи з цієї суми, відповідачем не було застосовано базові місяці січень 2008 року та березень 2018 року.
Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період протиправною.
Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XIІ, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, Закону  України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX, норми Кодексу цивільного захисту України, норми  КЗпП України, КАС України.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
  Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що  статтею 46 Конституції України встановлено, що  громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
При цьому, положеннями  статті 43 Конституції України  гарантовано, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 125 Кодексу цивільного захисту України  визначено, що держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків.
Відповідно до частини 1  статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XIІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Слід зазначити, що спеціальним  законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є  Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII.
Так, частинами 1-4  статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII  встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Водночас, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених  Конституцією України  гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначено  Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».
Зокрема,  статтею 2 Закону  України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ  передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Водночас, досліджуючи обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що позивач з даним звернувся 21.03.2023 року (а.с.1).
При цьому, частиною 5 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. 
Питання виплати індексації грошового забезпечення стосується проходження публічної служби. 
Водночас, в силу частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Отже строк звернення до адміністративного суду може бути встановлено іншими законами, зокрема щодо реалізації трудових прав, строк встановлюється Кодексом Законів України про працю.
Так, статтею 233 КЗУПП (строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів) встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті.
При цьому, в частині 2 ст.233 КЗУПП зазначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Зазначена редакція вказаної статті діє з 19.07.2022 року у відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX.
Таким чином строк звернення позивача до адміністративного суду з даним позовом обмежується 19.10.2022 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що будь яких доказів про поважність пропуску строку звернення до суду матеріали справи не містять.
Водночас, наслідком пропуску строку звернення до суду є завишення позову без розгляду (ст. 123 КАС України).
Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені обставини та норми прави та припустився помилкового висновку про можливість розгляду даної справи. 
На думку колегії суддів апеляційної інстанції аналіз зазначених обставин справи дає підстави для висновку про скасування рішення суду першої інстанції та залишення позову без розгляду.
В силу ч.4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Матеріали справи містять заяву позивача про поновлення строку звернення до суду. У вказаній заяві позивач зазначає, що він не обізнаний щодо змін в законодавстві відносно строків звернення до суду, просить забезпечити йому право доступу до правосуддя відносно захисту права на оплату праці в умовах воєнного стану (а.с. 18-19).
Суд першої інстанції ухвалою від 22.03.2023 року визнав поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновив строк, пославшись на те, що позивач є необізнаним у змінах в законодавстві стосовно строків звернення до суду та з метою доступу позивача до правосуддя поновив пропущений строк (а.с. 21).
З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 8 КАС України передбачена рівність всіх учасників процесу перед законом і судом.
При цьому, обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України. 
Презумпція знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat — незнання закону не вибачається) — кожен вважається таким, що знає закони.
Правова основа презумпції знання законодавства - це обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. 
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, необізнаність позивача у змінах в законодавстві стосовно строків звернення до суду не дає підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду, оскільки в цьому разі буле порушено принцип рівності всіх учасників процесу перед законом і судом, що передбачений ст. 8 КАС України.
Оскільки доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду матеріали справи не містять, то колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що пропуск строку звернення до суду вчинено без поважних причин, що є підставою для залишення позову без розгляду.
Таким чином, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню.
Рішення суду першої інстанції слід скасувати та залишити без позов без розгляду. 
Виходячи з результатів апеляційного перегляду не підлягають розподілу витрати у справі.
Керуючись ст. 122, 123, 240, 308, 319,  328, КАС України

ПОСТАНОВИВ:
          
 Апеляційну скаргу   Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій  у Дніпропетровській області – задовольнити.
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.05.2022  року – скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1   до відповідача Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії – залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 02.08.2023 та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення
Повний текст постанови виготовлено 02.08.2023.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова