П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
07 вересня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/1461/23	
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
04.05.2023 року;
              П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Крусяна А.В.
                                                            – Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив:
визнати протиправною бездіяльність Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у ненаданні адміністративної послуги по заяві від 22.12.2022 року;
визнати право ОСОБА_1 на отримання дозволу на тимчасове улаштування за адресою проживання/мешкання у АДРЕСА_1 металевого гаражу для зберігання власного автомобіля;
зобов`язати Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради надати дозвіл на тимчасове улаштування за адресою проживання/мешкання у АДРЕСА_2 металевого гаражу для зберігання власного автомобіля.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що судовим рішенням, яке набрало законної сили в адміністративній справі №522/1964/21, підтверджено право позивача на встановлення гаражу поблизу місця проживання відповідно до частини 5 статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».
Цим же судовим рішенням зобов`язано районну адміністрацію вирішити питання про встановлення металевого гаражу за адресою проживання позивача. За результатом розгляду відповідного звернення у задоволенні вимог позивача було відмовлено у зв`язку із не наданням документа, що підтверджує наявність в особи з інвалідністю медичних показань для забезпечення автомобілем з ручним керуванням форми 156-1/о, а також підтверджень наявності в особи автомобіля з ручним керуванням.
З огляду на необґрунтованість відмови районної адміністрації, позивач 22.12.2022 року повторно звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на тимчасове влаштування металевого гаражу за місцем свого проживання, додавши до заяви відкориговану топографічну підоснову, виготовлену КП «Одеспроект» 14.05.2021 року; фотофіксацію передбачуваного місця розміщення гаражу; довідку про місце проживання; документи про інвалідність. Проте, на момент звернення із цим позовом дозвіл на тимчасове улаштування металевого гаражу позивач від районної адміністрації не отримав.
Позивач наполягає, що у такий спосіб відповідач ігнорує покладені на нього функції (обов`язки), передбачені Положенням про Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради та Законом України «Про основи соціальної захищеності осію з інвалідністю в Україні», порушує його право на встановлення гаражу для автомобіля поблизу місця його проживання, у зв`язку із чим він вимушений звернутись із цим позовом за захистом своїх прав в судовому порядку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність Приморської районної адміністрації Одеської міської ради щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.12.2022 р. про надання дозволу на тимчасове улаштування за адресою проживання/мешкання у АДРЕСА_1 , металевого гаражу для зберігання автомобіля.
Зобов`язав Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.12.2022 р. про надання дозволу на тимчасове улаштування за адресою проживання/мешкання у АДРЕСА_1 , металевого гаражу для зберігання автомобіля.
В решті позовних вимог суд відмовив.
Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків і таке право кореспондується із обов`язком органів влади здійснити розгляд звернень у порядку та строки, визначені законом.
З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів розгляду звернення позивача і не надання відповідачем таких доказів у визначений судом строк, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправну бездіяльність районної адміністрації щодо розгляду поданої позивачем заяви та зобов`язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.12.2022 року.
Одночасно судом зауважено на відсутності обставин для задоволення позовних вимог про визнання права позивача на отримання дозволу на тимчасове улаштування металевого гаражу для зберігання власного автомобіля та зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на тимчасове улаштування металевого гаража, оскільки відповідне рішення за заявою відповідачем не прийнято та встановлення фактів, що мають юридичне значення, підсудні судам цивільної юрисдикції.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду в частині залишення без задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції під час вирішення справи неправильно застосовано положення статтей 5, 245 КАС України і помилково залишено поза увагою те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним і у спірному випадку дозволяє суду зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити конкретні дії з метою відновлення порушених прав позивача, а саме надати дозвіл особі з інвалідністю на тимчасове улаштування металевого гаражу.
Посилаючись на положення частини 1 статті 72 КАС України, апелянт наголошує на тому, що судовим рішенням, яке набрало законної сили в адміністративній справі №522/1964/21, встановлено (підтверджено) право позивача, передбачене частиною 5 статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», на отримання дозволу на встановлення гаражу. При цьому, позивачем представлений необхідний пакет документів для реалізації цього права: копії індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю; копію відкоригованої топографічної підоснови та фотофіксацію передбачуваного місця розміщення гаражу в кольорі; довідку про місце проживання, проте відповідач свої функції не виконує та дозвіл на улаштування металевого гаражу позивачу не видає.
Наполягає на тому, що судом першої інстанції необґрунтовано не враховано наявність у позивача законодавчо визначених підстав для надання йому дозволу на тимчасове улаштування гаражу і одночасну відсутність у відповідача таких для відмови у задоволенні вимог заявника.
Відзив на апеляційну скаргу від Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у визначений строк не надходив.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року по справі №522/1964/21, визнано протиправними дії Приморської районної адміністрації Одеської міської ради щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 13.11.2020 р.;
зобов`язано Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради вирішити питання про встановлення металевого гаражу за адресою: АДРЕСА_1 згідно заяви ОСОБА_1 від 13.11.2020 р.
Згідно судового рішення у вказаній справі, відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ №162118 від 27.01.2021 року позивач є особою з інвалідністю 2 групи. Згідно до індивідуальної кратки реабілітації №263 від 24.01.2020 року, позивачу було встановлено 1 групу інвалідності на 1 рік та зазначено, що для пересування він потребує милиці або крісло колісне.
На виконання судового рішення в адміністративній справі №522/1964/21 Приморська районна адміністрація Одеської міської ради розглянула звернення позивача від 13.11.2020 року та у листі від 26.10.2021 року №01-12/2139/1вих. повідомила позивачу, що з огляду на приписи статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особа з інвалідністю має право на встановлення гаражу за умови:
інвалідності, що пов`язана з порушеннями опорно-рухового апарату;
наявності у особи з інвалідністю автомобіля з ручним керуванням.
Районна адміністрація зазначила, що додані до заяви від 13.11.2020 року документи: копія паспорту та індивідуального податкового номеру; копія Довідки МСЕК від 24.01.2020 року №722108; копія індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю від 24.01.2020 року №263; копія свідоцтва про реєстрацію ТЗ, не підтверджують наявність у заявника транспортного засобу з ручним керуванням та є недостатніми для підтвердження права на встановлення гаражу з підстав, що пов`язані з порушеннями опорно-рухового апарату.
Конкретизуючи перелік документів, не достатніх для задоволення заяви, районна адміністрація зазначила, що серед поданих документів відсутні:
документ, що підтверджує наявність в особи з інвалідністю відповідних медичних показань для забезпечення автомобілем з ручним керуванням (форми №156-1/о), довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією щодо визначення медичних показань для забезпечення інваліда автомобілем з ручним керуванням та коляскою з електроприводом);
підтвердження наявності автомобіля з ручним керуванням.
Додатково районна адміністрація проінформувала заявника про те, що улаштування гаражу повинно проводитися відповідно до державних норм та стандартів, а тому потребує погодження з Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради.
За інформацією Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради улаштування гаражу потребує подачі до Департаменту наступних документів:
відкориговану топогеодезичну підоснову в М 1:500, з нанесенням місця, на якому передбачається розміщення гаражу, зі штампом геослужби м. Одеси, в об`ємі достатньому для розгляду, яка виконана не пізніше, ніж за рік до моменту подачі документів відповідно до ДБН А.2.1-2014 "Інженерні вишукування для будівництва";
фотофіксація передбачуваного місця розміщення гаражу, в кольорі, станом на поточний період часу;
довідку від балансоутримувача житлового будинку та/або з ОСББ - форма №1, або відомості про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради;
документи про інвалідність;
копію посвідчення про пільги, встановлені законодавством України для інвалідів.
Окрім цього, заявник має спільно з представником Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради виїхати на місце та визначитись з можливістю розміщення гаражу.
Таким чином, районна адміністрація визначила, що питання розміщення гаражу за адресою проживання: АДРЕСА_1 , буде продовжено після надання необхідних документів та виконання вищевказаних умов.
Вказані висновки районної адміністрації, фактичне не задоволення вимог заяви від 13.11.2020 року позивач в установленому законом порядку не оскаржив.
Разом з цим, 22.12.2022 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою, в якій просив надати дозвіл на тимчасове улаштування за адресою свого проживання/мешкання у АДРЕСА_1 , металевого гаражу для зберігання власного автомобіля.
У заяві позивач повідомив, що згідно плану реабілітації потребує засобів пересування, перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики. На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , виданого МРЕВ-1 ДАІ ГУМВС України 10.12.2005 року, йому належить автомобіль марки Volkswagen, д.н.р. НОМЕР_2 . Місце реєстрації заявника за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується паспортом громадянина України.
У зв`язку із не вирішенням вказаного звернення (не задоволенням заяви) позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Також, разом із адміністративним позовом позивач надав суду Індивідуальну програму реабілітації інваліда №168, заповнену 18.01.2023 року.
В Індивідуальній програмі зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має 3 групу інвалідності (причина інвалідності: загальне захворювання), встановлену безстроково. Клініко-функціональний діагноз та код за МКХ-10 – Т02 (з ураженням опорно-рухового апарату).
Зокрема, у розділі ІІ Індивідуальної програми «Технічні та інші засоби реабілітації» визначено засоби пересування: милиці ліктьові (з підлокотниками); палиця (з 01.2023 – 01.2025 р.р.).
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 28 Конвенції про права осіб з інвалідністю Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності.
Після ратифікації Україною Конвенції ООН про права інвалідів держава взяла на себе відповідні зобов`язання щодо забезпечення, захисту та реалізації прав осіб з інвалідністю.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні визначає Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 року №875-XII, який гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.
Частиною 2 статті 4 Закону України від 21.03.1991 року №875-XII передбачено, що соціальний захист осіб з інвалідністю є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей осіб з інвалідністю нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.
Згідно із статтею 5 Закону України від 21.03.1991 року №875-XII порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності особи з інвалідністю. Види і обсяги необхідного соціального захисту особи з інвалідністю надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації.
Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами (об`єднаннями), установами і організаціями.
Відповідно до частини 5 статті 30 Закону України від 21.03.1991 року №875-XII органи місцевого самоврядування забезпечують виділення земельних ділянок особам з інвалідністю із захворюваннями опорно-рухового апарату під будівництво гаражів для автомобілів з ручним керуванням поблизу місця їх проживання.
Таким чином, виділення земельних ділянок поблизу місця проживання осіб з інвалідністю із захворюваннями опорно-рухового апарату здійснюється під будівництво гаражів для автомобілів з ручним керуванням.
За змістом частини 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року №393/96-ВР реалізація громадянами своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів здійснюється шляхом звернення, у тому числі, до органів державної влади, місцевого самоврядування із відповідними клопотанням, заявою, скаргою.
За визначенням, наведеним у статті 3 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року №393/96-ВР, заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року №393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Також, статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року №393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.
Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.
Аналіз зазначених правових норм показав, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків. При цьому, таке право кореспондується із обов`язком органів влади здійснити розгляд таких звернень та надати відповідь, вирішити питання, пов`язані із реалізацією громадянами своїх соціально-економічних та особистих прав і законних інтересів у встановлений законом строк і порядок.
Апеляційний суд враховує, що після ухвалення рішення відповідач 05.05.2023 року подав суду першої інстанції лист-відповідь Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 13.01.2023 року на звернення позивача від 22.12.2022 року (вх. №Ч-1870).
З метою повного і всебічного розгляду справи, проаналізувавши вказану відповідь, колегія суддів враховує, що у відповідь на звернення Приморська районна адміністрація Одеської міської ради надала позивачу роз`яснення щодо порядку подання документів для отримання дозволу на тимчасове улаштування металевих гаражів за місцем проживання пільговим категоріям мешканцям міста та з приводу процедурних питань, направлених одержання вказаного дозволу.
У змісті представленої районною адміністрацією відповіді відсутні аналіз звернення (вимог) заявника (позивача), поданих документів та висновки по суті звернення.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає за необхідне погодитись із висновком суду першої інстанції про необґрунтований не розгляд (не вирішення) відповідачем поданого позивачем клопотання.
При цьому, апеляційний суд враховує, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади. Правова процедура встановлює чітку послідовність дій із зазначенням способів та методів її здійснення, підстав, порядку, форми та строків такої діяльності.
Колегія суддів наголошує, що встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права, є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із пунктом 4 частини 2, частини 4 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Слід зазначити і як вірно враховано судом першої інстанції, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року, хоча і не було змінено/скасовано у відповідній частині рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі № 522/1964/21, однак визначено передчасним висновок суду першої інстанції у вказаній справі про наявність у позивача права на отримання дозволу під будівництво гаражу відповідно до статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».
Враховуючи зазначене, а також те, що, крім звернення 22.12.2022 року, позивач не подав на розгляд районній адміністрації матеріали, які можуть підтверджувати його право, передбачене частиною 5 статті 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 року №875-XII, і по суті вимоги заявника вирішено не було, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача вчинити ці дії в судовому порядку.
Повторюючись, колегія суддів зазначає, що ефективний захист прав та інтересів особи, яка звернулась до адміністративного суду, у публічно-правових відносинах досягається вирішенням судом питання про протиправність дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у відповідній сфері. У такому випадку, суд може вказати на допущення порушень прав особи та ухвалити рішення, передбачене статтею 245 КАС України, зокрема, про протиправність бездіяльності відповідача та його зобов`язання вчинити певні дії.
Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також обставинам справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 травня 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

        Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
        Судді:                                                                                        А.В. Крусян  
                                                                                                             
                                                                                                            О.В. Єщенко