П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/8831/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Капинос О.В.
Суддя-доповідач -  Курко О. П.   
07 серпня 2023 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Курка О. П. 
суддів:  Шидловського В.Б.  Боровицького О. А. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Державної служби України з безпеки на транспорті про  визнання протиправною та скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
в квітні 2023 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просила суд: визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області від 28.03.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17 000 грн.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким  задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Позивач зазначив, що вона не є власником транспортного засобу, який перевірявся, отже вона не є автомобільним перевізником. Зазначає, що акт про порушення нею законодавства про автомобільний транспорт відносно неї не складався, а відносно водія. Також, вказує, що вантаж перевозила для власних потреб. Крім того, водія було забезпечено протоколом повірки та адаптації тахографа, однак водій забув його надати при перевірці. Вважає, що вона не може нести відповідальність за порушення вчинені водієм та до неї не може бути застосований адміністративно-господарський штраф за порушення Закону України "Про автомобільний транспорт".
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.     
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20.02.2023 посадовими особами відділу державного накладу (контролю) у Житомирській області було зупинено автомобіль марки MAN 19.403 FLT, номерний знак НОМЕР_1 з напівпричіпом SCHMITS, НОМЕР_2 для здійснення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.
Власником автомобіля - MAN 19.403 FLT, номерний знак НОМЕР_1 та напівпричіпа SCHMITS, НОМЕР_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 є ОСОБА_2 ..
Водієм транспортного засобу був ОСОБА_3 .
Згідно ТТН автомобільним перевізником зазначено ФОП ОСОБА_1 ..
За результатами перевірки було складено акт №350114 від 20.02.2023, у якому посадові особи контролюючого органу дійшли висновку про порушення позивачем ст.34, 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", які полягають у тому, що під час надання послуг з перевезень вантажів виявлено відсутність протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.
Водій із актом ознайомлений, про що свідчить його підпис у відповідній графі акту перевірки.
На підставі даного акту перевірки, начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області складено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 28.03.2023, якою до позивача, відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн.
Позивач, не погодившись з прийнятою постановою, звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки відповідача про порушення позивачем ст.34, 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", які полягають у тому, що під час надання послуг з перевезень вантажів виявлено відсутність протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та правомірно застосовано до позивача адміністративно-господарські санкції.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень, регулює Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 № 2344-ІІІ (далі - Закон України №2344-ІІІ).
Згідно з статтею 5 Закону України №2344-ІІІ основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
Державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України (ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт").
Відповідно до статті 48 Закону 6 Закону України №2344-ІІІ автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Таким чином, перелік необхідних документів не є вичерпним, оскільки у статті 48 Закону України №2344-ІІІ визначено, що законодавством можуть бути передбачені інші документи необхідні для внутрішніх перевезень вантажів.
Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
В контексті наведеної вище норми статті 60 Закону №2344-III суд наголошує, що відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення пасажирів та вантажів застосовується саме до автомобільних перевізників.
Таким чином, визначальним в межах розгляду цієї справи суд вважає встановлення факту того, чи є позивач перевізником в розумінні положень Закону №2344-III, адже доводи позивача полягають саме в тому, що відповідач застосував адміністративно-господарський штраф до неналежного суб`єкта.
За визначеннями, наведеними у ст. 1 Закону №2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.
Згідно зі ст. 33 Закону №2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах.
Отже, суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, у тому числі за надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 Закону №2344-III,є виключно автомобільний перевізник, який здійснює за власний кошт перевезення вантажів.
Спірну постанову винесено за порушення позивачем ст.34, 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", які полягають у тому, що під час надання послуг з перевезень вантажів виявлено відсутність протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.
Так, згідно матеріалів справи, власником автомобіля - MAN 19.403 FLT, номерний знак НОМЕР_1 та напівпричіпа SCHMITS, НОМЕР_2 , який був об`єктом перевірки, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 є ОСОБА_2 ..
Водієм транспортного засобу був ОСОБА_3 , який здійснював перевезення вантажу на підставі ТТН від 20.02.2023 №201.
Вказана товарно-транспортна накладна є документом, який у розумінні ст. 50 Закону України "Про автомобільний транспорт" підтверджує факт укладення договору перевезення вантажу між перевізником та відправником (вантажовідправником).
В той же час, згідно ТТН автомобільним перевізником зазначено   ФОП ОСОБА_1 .
Суд не бере до уваги посилання позивача на те, вона не є власником транспортного засобу, а тому не є автомобільним перевізником, оскільки згідно з пунктом 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
При встановленні посадовими особами органу державного контролю факту перевезення вантажів з недотриманням Закону №2344-III, джерелом інформації про суб`єкта відповідальності за таке порушення законодавства про автомобільний транспорт є насамперед відомості товарно-транспортної накладної, яка супроводжує вантаж, про автомобільного перевізника, оскільки перевізник може не співпадати з водієм, який керує транспортним засобом, чи власником (користувачем) транспортного засобу, зазначеним у реєстраційних документах.
Тому відомості товарно-транспортної накладної, зокрема про особу автомобільного перевізника, повинні бути обов`язково зафіксовані посадовими особами органу державного контролю у відповідних документах .
При цьому відповідно до ст. 1 "Правил дорожнього руху України", власником транспортного засобу є фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб та має на це відповідні документи.
Отже, законом чітко визначено відмінність між особою яка володіє майновими правами на транспортний засіб та особою, яка використовує його або безпосередньо, або через водія (іншу юридичну особу) для здійснення перевезень.
Таким чином, власник транспортного засобу та перевізник можуть бути як однією особою, так і різними.
Відтак, належність на праві власності автомобіля іншій особі, не вказує на неможливість передання такого транспортного засобу в користування іншій особі для власних потреб.
При цьому, використання третьою особою такого автомобіля не позбавляє обов`язку дотримуватись , в тому числі і під час перевезення ним або водієм товарів (вантажів), вимог закону.
Зазначені обставина вказує на те, що позивач у день проведення перевірки у розумінні вищезгаданих норм здійснював перевезення вантажу за власний кошт.
Наведене дозволяє суду прийти до висновку, що автомобільним перевізником у даному випадку був саме позивач.
Суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що її притягнуто до відповідальності як фізичну особу, а до відповідальності за порушення ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону притягується ФОП, оскільки бланк постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу передбачає зазначення у спеціальній графі "найменування автомобільного перевізника, прізвище та ініціали (ініціал власного імені) фізичної особи-підприємця)". З огляду на це, порушником і було зазначено ОСОБА_1 , як фізичну особу-підприємця. Автомобільним перевізником може бути також юридична особа, тоді у відповідній графі зазначається його назва (найменування). Крім того ФОП та фізична особа не є різними особами.
З урахуванням змісту норм Закону №2344-ІІІ слідує висновок, що відповідальність у даному випадку несуть фізичні чи юридичні особи, які безпосередньо здійснюють, у тому числі, за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами (у тому числі визначення автомобільного перевізника у ст.1 Закону № 2344-III).
Відтак, суд не погоджується з доводами позивача про неможливість визнання його перевізником у спірних правовідносинах, оскільки встановлені обставини свідчать про наявність передумов для уникнення відповідальності у разі виявлення порушення законодавства у сфері автомобільного транспорту як для позивача.
Вирішуючи питання щодо порушення позивачем ст.34, 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", які полягають у тому, що під час надання послуг з перевезень вантажів виявлено відсутність протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, суд виходить з наступного.
Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07 червня 2010 року №340, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2010 року за № 811/18106, затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - Положення про робочий час і час відпочинку водіїв), яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку.
Відповідно до пункту 4 цього Наказу він набирає чинності з дня його офіційного опублікування, крім пункту 6.1 Положення, затвердженого цим наказом, який набирає чинності, зокрема, для перевезення вантажів колісними транспортними засобами з повною масою від 3,5 тонн до 12 тонн з 01 червня 2015 року.
Згідно пунктів 1.1, 1.2 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв, це положення розроблено відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), Кодексу законів про працю України та законів України "Про автомобільний транспорт", "Про дорожній рух". Це Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі водії) та порядок його обліку.
Пунктом 1.3 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв передбачено, що вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.
Згідно пункту 6.1 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів визначено в Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, яка затверджена наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24 червня 2010 року №385, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2010 року за №946/18241 (далі Інструкція).
Пунктом 3.3 цієї Інструкції закріплено, що водії транспортного засобу, обладнаного тахографом:
забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;
своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;
використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;
має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (далі ЄУТР), або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом;
у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);
у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі,
та забезпечує належне зберігання таких записів.
Згідно пункту 1.3 Інструкції вона поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі) (далі - перевізники).
Однак, наведена норма не містить заборони щодо можливості застосування положень цієї Інструкції на інших перевізників, які, згідно наведених вище положень, зобов`язані виконувати вимоги по контролю часу роботи та відпочинку водіїв.
Виробники транспортних засобів, перевізники, водії та пункти сервісу тахографів використовують тахографи, тахокарти, картки до цифрових тахографів, тип яких затверджено відповідно до вимог ЄУТР.
Перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції.
Пунктом 2.6 Інструкції № 385 визначено, що ПСТ виконують перевірку та адаптацію тахографів до транспортних засобів відповідно до вимог ЄУТР періодично кожні два роки, а також у разі:
- установлення або заміни тахографа;
- ремонту тахографа;
- зміни типу розмірів пневматичних шин автомобільного транспортного засобу;
-якщо під час технічного обслуговування або ремонту автомобільного транспортного засобу відбулося пошкодження таблички тахографа або пломб, накладених на його складові, під час установлення або адаптації або у разі зміни конструкції автотранспортного засобу, що може вплинути на роботу тахографа.
Пунктом 2.7 Інструкції № 385 передбачено, що за результатами перевірки та адаптування тахографа до транспортного засобу ПСТ оформлює у двох примірниках протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу за формою, наведеною в додатку 1.
Із наведених приписів слідує, що водії транспортних засобів, які обладнані цифровими тахографами, повинні надавати інспектору для контролю протокол перевірки та адаптації тахографа, картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа, а автоперевізники зобов`язані здійснювати періодичний контроль за належним використанням водіями карток водія до цифрового тахографу шляхом зберігання впродовж 12 місяців роздруківок даних роботи цифрового тахографу.
Водночас, водії транспортних засобів зобов`язанні зберігати та пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, окрім документів, передбачених ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт", реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв, тахокарти або особисту картку водія у разі використання цифрового тахографа, що передбачено Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затв. наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010р., та Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затв. наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010р.
Відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону України № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, визначальним при вирішенні цього спору є у тому числі факт надання або ненадання водієм посадовим особам відповідача на момент перевірки, визначених законодавством документів на підтвердження його режиму праці та відпочинку, зокрема, протоколу перевірки та адаптації тахографа.
Як установлено судом та не спростовано позивачем, у момент проведення перевірки водій транспортного засобу не надав працівникам контролюючого органу протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу.
При цьому, позивачем не заперечується, що транспортний засіб був обладнаний тахографом, у зв`язку з чим, облік режиму праці та відпочинку має здійснюватись з використанням тахографа.
Отже, наведені положення чинних на території України нормативно-правових актів позивач не виконав.
Суд звертає увагу, що жодних зауважень в графі "Пояснення водія про причини порушень" водієм не зазначено. Напроти вказаної графи проставлено підпис.
В матеріалах справи міститься копія протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу від 09.11.2020, який був наданий водієм при перевірці, з якого слідує, що термін його дії закінчився 09.11.2022.
Суд звертає увагу, що позивачем до позову долучено пояснення водія автомобіля ОСОБА_3 від 28.03.2023 та протокол перевірки та адаптації тахографа від 20.02.2023, що надавалися на розгляд справи про адміністративне правопорушення.
У своїх поясненнях водій пояснив, що 20.02.2023 ним на автомобілі для ФОП ОСОБА_1 на належному їй автопоїзді перевозилися блоки. При зупинці авто інспекторами, ним через забудькуватість не було надано протокол перевірки та адаптації тахографа, який йому перед поїздкою 20.02.2023 надала ФОП ОСОБА_1 ..
Отже, протокол перевірки та адаптації тахографа від 20.02.2023 інспекторам при перевірці надано не було.
Суд критично оцінює доводи позивача про те, що такий протокол був наявний, проте, водій забув його надати, з огляду на те, що у акті перевірки з даного приводу заперечення водія відсутні. Підписавши   акт перевірки, водій не міг не знати про суть виявленого порушення. Більш того, він надав інспекторам протокол перевірки та адаптації тахографа, але той, термін якого закінчився.
Зазначене свідчить про те, що у водія був протокол перевірки та адаптації тахографа, але термін дії його закінчився, з огляду на що у перевіряючих були наявні підстави для складання акту перевірки та фіксування у ньому встановленого порушення.
При цьому, санкція абз.3 ч.1 ст.60 Закону України № 2344-III передбачає відповідальність саме за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону.
Разом з тим, позивачем не надано суду доказів наявності на момент перевірки чинного протоколу перевірки та адаптації тахографа.
З вказаних підстав суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги долучений до матеріалів справи позивачем протокол перевірки та адаптації тахографа від 20.02.2023, оскільки він не пред`являвся інспекторам при перевірці, та не спростовує його відсутності на момент перевірки.
Судова колегія вважає безпідставними доводи апелянта про те, що акт про порушення нею законодавства про автомобільний транспорт при перевезенні вантажів не складався, а складений відносно водія. Позивач вважає, що при складанні акту вона не могла надати пояснення стосовно своєї невинуватості. З приводу вказаних доводів судова колегія звертає увагу на наступне.
Так, суд зазначає, що акт №350114 від 20.02.2023 не складався відносно водія ОСОБА_3 . Окрім того, акт перевірки - не є документом, що встановлює відповідальність особи, а є лише документом, який фіксує виявлене порушення.
При цьому, кінцевим документом, що складається в тому числі і на підставі акта проведеної перевірки є постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу. Саме при винесенні такої постанови особа може надавати пояснення, долучати додаткові докази своєї невинуватості тощо.
Матеріалами справи встановлено, що позивача належним чином повідомлено про розгляд справи про адміністративне правопорушення. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що  в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки відповідача про порушення позивачем ст.34, 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", які полягають у тому, що під час надання послуг з перевезень вантажів виявлено відсутність протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та правомірно застосовано до позивача адміністративно-господарські санкції.
За таких обставин, спірна постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу є правомірною.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.        
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 липня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Курко О. П.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Шидловський В.Б.    Боровицький О. А.