УХВАЛА
04 вересня 2023 року 
м. Київ
справа № 480/9492/20
адміністративне провадження № К/990/27998/23 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду
Мельник-Томенко Ж.М., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Сумській області (далі - ГУ НП в Сумській області) на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2023 року у справі № 480/9492/20 за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП в Сумській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати,
УСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУ НП в Сумській області від 30 листопада 2020 року №1707 "Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих поліцейських ГУНП", яким до капітана поліції ОСОБА_1 , начальника сектору кримінальної поліції Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції ГУ НП в Сумській області, застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУ НП в Сумській області від 07 грудня 2020  року № 590 о/с "По особовому складу", яким капітана поліції ОСОБА_1 , начальника сектору кримінальної поліції Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції ГУ НП в Сумській області, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" звільнено зі служби в поліції;
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника сектору кримінальної поліції Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції ГУ НП в Сумській області з 07  грудня 2020 року;
- стягнути з ГУ НП в Сумській області  на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2020 року до прийняття судового рішення.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2023 року, позов задоволено частково.
Визнано протиправним і скасовано наказ начальника ГУ НП в Сумській області від 30 листопада 2020 року № 1707 «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих поліцейських ГУНП», в частині застосування до капітана поліції ОСОБА_1 , начальника сектору кримінальної поліції Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції ГУ НП в Сумській області, дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.
Визнано протиправним і скасовано наказ начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області від 07 грудня 2020 року № 590 о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана поліції ОСОБА_1 , начальника сектору кримінальної поліції Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції ГУ НП в Сумській області, відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліції» зі служби в поліції.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору кримінальної поліції Липоводолинського відділення поліції Роменського відділу поліції ГУ НП в Сумській області з 08  грудня 2020 року.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 336  200 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
У поданій касаційній скарзі представник відповідача з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального  права виключно в таких випадках: 1)  якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного  Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається, зокрема, підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування  норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 14 липня 2022 року у справі №520/1795/19, від 12 травня 2022 року у справі №260/1/19, від 07 липня 2022 року у справі №640/5545/20, від 19 квітня 2021 року у справі №240/2677/20, від 30 серпня 2022 року у справі №120/8381/20-а, від 10 квітня 2023  року у справі №520/5143/21, від 14 березня 2023 року у справі №320/1206/21, від 22 лютого 2023 року у справі №200/11036/20 та від 08 грудня 2022 року у справі № 460/2583/19.
Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається норма права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду із зазначенням дати її прийняття та номеру справи; обґрунтування подібності правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Натомість скаржник у касаційній скарзі перелічує різні постанови Верховного Суду, щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейських та їх звільнення, наводить норми Закону України «Про національну поліцію», уривки з постанов Верховного Суду у яких відбулося звільнення поліцейських у зв`язку з порушенням службової дисципліни, що призвели до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за статтею 368 КК України.
Проте, зазначивши вказаний перелік постанов Верховного Суду, представник відповідача не вказує, який саме висновок Верховного Суду не був врахований судом апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи та не зазначає конкретної норми права, яку на його думку, застосовано судом апеляційної інстанції всупереч висновкам Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.
Інша мотивувальна частина касаційної скарги містить нормативно-правове регулювання обґрунтування, проте Суд не наділений повноваженнями на власний розсуд з контексту скарги вибирати ті норми права, із застосуванням яких не погоджується скаржник.
Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, так само, як і визначити норму права, яку на думку скаржника, застосовано судами без врахування висновків Верховного Суду, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України).
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява №21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95).
Згідно із пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. 
Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.
Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2023 року на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2023 року у справі № 480/9492/20 - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена. 

Суддя	Ж.М. Мельник-Томенко