Ухвала
Іменем України    
    
18 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 337/4175/19
провадження № 61-12054ск23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», яка підписана представником Царюк Марією Зенонівною, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 березня 2021 року в складі судді: Вінської Н. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 04 липня 2023 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І. у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - ОСОБА_3 , Органу опіки та піклування Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
21 березня 2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , орган опіки та піклування Лиманської районної державної адміністрації Одеської області про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позовна заява мотивована тим, що 31 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір SME508/003/2008. 
 
Для забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого у заставу позивачу було передано земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого до останнього перейшло, зокрема, право вимоги за договором іпотеки.
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх кредитних зобов`язань, рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області у справі № 2-231/11 з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 1 754 603,64 грн.
 
У ході проведення представником позивача дій щодо примусового стягнення заборгованості, стало відомо, що на підставі рішення Суворовського районного суду №2-2974/10 від 30 липня 2010 року, право власності на вищезазначене іпотечне майно зареєстровано по 1/2 частині за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .
 
У зв`язку з цим, а також з урахуванням того, що на теперішній час рішення суду від 26 липня 2010 року не виконано, позивач зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виступають як заставодавці перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а тому просив його позовні вимоги задовольнити.
 
ТОВ «ОТП Факторинг Україна», з урахуванням уточнення позову, просило:
звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки SME508/003/2008, посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Заботкіною Т.Ю. та зареєстрований в реєстрі під номером 142, а саме: земельну ділянку, площею 0,100 га, кадастровий номер 5122786400:02:001:0148 та житловий будинок, загальною площею 357,9 кв.м., житловою площею 83,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення суду, серія та номер:№2-2974/10 виданий 30 липня 2010 року, видавник: Суворовський районний суд міста Одеси, реєстраційний номер майна 1010233651227, дата внесення запису про право власності 23 серпня 2016 року, шляхом продажу цього майна на публічних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче за звичайні ринкові ціни з метою задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № СМ-SМЕ508/003/2008 від 31 січня 2008 року в загальному розмірі 1 754 603,64 грн.
 
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 березня 2021 року у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторінг Україна» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований по частині за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , при чому право власності останнього зареєстровано на підставі рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 30 липня 2010 року. 
пред`явивши 25 червня 2009 року вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання. Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 357/9126/17-ц, провадження № 61-36495св18;
позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, направлення ним вимоги про дострокове повернення кредиту протягом трьох років (до 25 липня 2012 року), проте до суду звернувся з позовом у березні 2019 року, тобто зі спливом позовної давності.
представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив застосувати строк позовної давності. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою;
згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України);
тому, з урахуванням того, що представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не наведено поважних причин пропуску позовної давності, суд відмовив у задоволенні позовних вимог.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 04 липня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» залишено без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 березня 2021 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
при ухваленні судового рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив із того, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки позивач був зобов`язаний пред`явити позов до іпотекодавця, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, направлення ним вимоги про дострокове повернення кредиту протягом трьох років, тобто до 25 липня 2012 року;
оскільки позивач звернувся до суду з цим позовом у березні 2019 року, то ним пропущений строк позовної давності. При цьому суд першої інстанції, з посиланням на правовий висновок, який міститься у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 357/9126/17-ц, провадження № 61-36495св18, правильно зазначив, що пред`явивши 25 червня 2009 року вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання;
заперечуючи проти ухваленого судового рішення, заявник апеляційної скарги посилався на те, що у відповідності до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання ОСОБА_3 , а тому має діяти до повного його виконання, тобто до 31 січня 2018 року. Оскільки даний позов пред`явлений 31 березня 2019 року, то позивачем не пропущено позовної давності. При цьому заявник апеляційної скарги посилався на висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 196/775/14-ц; від 01 липня 2020 року у справі № 161/8893/16-ц. З цих підстав, колегія суддів зазначає, що вищевказані постанови Верховного Суду ухвалені при інших обставинах, крім того Верховний Суд не дійшов висновку про неможливість застосування позовної давності до Договору іпотеки, а зазначив про передчасність висновку суду про застосування позовної давності;
у цьому випадку кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, звернувшись до кредитора ОСОБА_3 та іпотекодавця ОСОБА_1 спочатку з вимогами про необхідність дострокового погашення всієї кредитної заборгованості, а потім пред`явивши до них позовні вимоги про погашення кредитної заборгованості у повному обсязі, що було задоволено рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 02 червня 2011 року у справі № 2-231/11 (т.1, а.с.36-41). Цей строк був змінений з 31 січня 2018 року на 25 липня 2009 року, коли на адресу третьої особи ОСОБА_3 та відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були направлені письмові досудові вимоги про необхідність погашення кредитної заборгованості у повному обсязі (т.1, а.с. 42-45), а також щонайменше на жовтень 2009 року (дата звернення до суду з позовними вимогами про стягнення кредитної заборгованості);
за змістом статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу;
відповідно до статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Більше того, жодна із статей ЦК України, якими регулюються питання застосування строку позовної давності, не мають виключень із загально правила, тобто мають бути застосовані і до вимог про звернення стягнення на іпотечне майно. Оскільки відповідачами зроблено заяву про застосування позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовано застосував цей строк.
 
АТ «Укрсиббанк» подало касаційну скаргу, яка підписана представником Кочіним Г. І., на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
09 серпня 2023 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало касаційну скаргу, яка підписана представником Царюк М, З., на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 липня 2023 року просить повністю скасувати оскаржені судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовної заяви.
 
У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не приймав участь в судовому засіданні. Постанова Одеського апеляційного суду ухвалена 04 липня 2023 року, на адресу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надходила.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року). 
 
У частині другій статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. 
 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
 
Підставою, на якій подається касаційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 06 червня 2019 року в справі №727/1990/18, від 29 серпня 2019 року в справі № 196/775/14-ц, від 01 липня 2020 року у справі №161/8893/16-ц, від 14 липня 2021 року в справі № 522/866/17.
 
У касаційній скарзі зазначається, що:
 
помилковим є висновок суду першої інстанції у своєму рішенні щодо пропуску позивачем строку позовної давності про звернення стягнення на предмет іпотеки є необґрунтованими та є наслідком невірного тлумачення чинного законодавства та судової практики. В свою чергу, відповідно до постанови Верховного Суду від 06 червня 2019 року по справі №727/1990/18 у аналогічній справі зазначено, що у справі, яка переглядається, суди встановили, що датою кінцевого терміну погашення заборгованості за кредитним договором, забезпеченого іпотекою, є 15 жовтня 2012 року, у зв`язку з чим дійшли обґрунтованих висновків, що саме цю дату необхідно розглядати як строк остаточного виконання зобов`язань за кредитним договором;
наявність невиконаного рішення суду про стягнення боргу, не впливає на перебіг позовної давності за вимогами банку до іпотекодавця, початок якого починає обраховуватись з наступного дня, після дати повернення кредиту, зазначеною у договорі. У пункті 2.1.1 іпотечного договору № РМ-ЗМЕ508/003/2008 від 31 січня 2008 року зазначається, що Боржник повинен повністю повернути іпотекодержателю суму кредиту до 31 січня 2018 року Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 29 серпня 2019 року по справі № 196/775/14-ц;
до 2018року у стягувача було легітимне право та можливість реалізувати предмет іпотеки з торгів на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Але у зв`язку зі зміною іпотекодавця таке право у стягувача відсутнє. По факту вказана ситуація схожа на схему ухилення від виконання зобов`язання за кредитним договором. Достатньо почекати три роки від рішення про стягнення боргу та будь - яким шляхом змінити власника предмета іпотеки. В нашому випадку боржники між собою родичі та знайомі, що спрощує незаконні дії з предметом іпотеки та залишає стягувача без можливості задовільнити вимоги за рахунок іпотеки, а іншого майна у боржників нема. Така позиція ґрунтується па рішенні Верховного Суду по справі № 522/866/17 від 14 липня 2021 року. Позивачем оскаржується рішення суду першої інстанції від 11 березня 2021 року за аналогічною справою, що розглядалась Верховним Судом, і за результатами перегляду якої Верховний Суд виніс постанову на користь банку.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 31 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір №СМ-SМЕ508/003/2008, відповідно до умов якого банк надав кредит у сумі 200 000 доларів США, а остання зобов`язалася повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом у строк та на умовах, визначених кредитним договором, а саме до 31 січня 2018 року.
 
У кредитному договорі від 31 січня 2008 року передбачено, що:
сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині (пункт 1.9);
зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути виконане позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання відповідної вимоги (пункт 1.9.1).
 
З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором 31 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки (майнової поруки), за умовами якого остання передала в іпотеку земельну ділянку площею 0,100 га та житловий будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений договір відступлення права вимоги за кредитними договорами, що забезпечені іпотекою/заставою, за яким умовами якого до останнього перейшло право вимоги у тому числі і до ОСОБА_3 . 
 
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 02 червня 2011 року у справі №2-231/11 солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором СМ-SМЕ508/003/2008 у розмірі 1754603,64 грн. Рішення набрало законної сили 11 жовтня 2011 року.
 
У справі № 2-231/11 встановлено, що 25 червня 2009 року на адресу відповідачів було направлено письмову претензію про погашення боргу, яка була залишена без відповіді та задоволення.
 
Згідно відповіді в.о. Начальника Першого Суворовського ВДВС Шенгелая М. А., виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-231/11 завершено, на депозитний рахунок відділу коштів для погашення заборгованості не надходило.
 
Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований по частині за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , при чому право власності останнього зареєстровано на підставі рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 30 липня 2010 року.
 
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. 
 
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
 
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)
 
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
 
Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо) (див, зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 183/183/16-ц (провадження № 61-21050св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року в справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) зазначено, що:
«49. Велика Палата Верхового Суду звертає увагу на висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 8 вересня 2021 року у справі № 750/10899/19, про те, що переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває її перебігу за іншим зобов`язанням, зокрема забезпечувальним:
49.1. У тій справі банк звернувся з позовом до іпотекодавця, в якому просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру, що належить відповідачу, встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час вчинення виконавчих дій.
49.2. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 8 вересня 2021 року залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову через сплив позовної давності. Мотивував тим, що банк, звернувшись 25 травня 2015 року до позичальника з письмовою вимогою про дострокове повернення кредиту, скористався правом на дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, чим змінив строк виконання зобов`язання. Починаючи з 28 червня 2015 року (тридцять другий день після отримання позичальником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі), банк мав право звернутися з вимогою до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте звернувся до суду з такою вимогою лише у вересні 2019 року, тобто з пропуском позовної давності. Стаття 264 ЦК України пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим зобов`язанням, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчинення позичальником дій, що підтверджують визнання ним боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовну давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, бо вимоги про стягнення боргу та про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними (основною та додатковою); закон не передбачає застосування до додаткової вимоги наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою.
50. Аналогічний висновок за подібних спірних правовідносин зробили Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 14 вересня 2022 року у справі № 522/13957/18, від 18 жовтня 2022 року у справі № 750/11071/20, від 25 жовтня 2022 року у справі № 686/25261/19, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 лютого 2022 року у справі № 686/15301/15-ц, від 22 лютого 2022 року у справі № 755/5440/18, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 911/1850/18. З огляду на вказане для забезпечення єдності судової практики щодо застосування позовної давності до основної та додаткової вимог слід відступити від протилежного висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 423/1642/15-ц (про те, що подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки перериває позовну давність за вимогою про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням).
51. Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц)».
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
 
Суди встановили, що пред`явивши 25 червня 2009 року вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання; позивач, пред`явивши позов у березні 2019 року, пропустив позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачами.
 
За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, оскільки щодо позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки сплинула позовна давність.
 
Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року в справі № 196/775/14-ц, від 01 липня 2020 року у справі №161/8893/16-ц, від 14 липня 2021 року в справі № 522/866/17 необґрунтовані, оскільки висновки в цих справах зроблені за інших фактичних обставин. Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року в справі №727/1990/18 не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування вказаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» строк на касаційне оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 березня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 04 липня 2023 року.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», яка підписана представником Царюк Марією Зенонівною, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 липня 2023 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - ОСОБА_3 , Органу опіки та піклування Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     В. І. Крат
 
                                                                                              І. О. Дундар 
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков