ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" серпня 2023 р. м.Київ          Справа№ 910/1441/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Станіка С.Р.
суддів:            Гончарова С.А. 
          Шаптали  Є.Ю. 

за участю секретаря судового засідання Щербини А.В.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 03.08.2023:
від позивача:  не з`явився; 
від відповідача:  Балацький Я.А.; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"
на рішення          Господарського суду м. Києва 
від                     27.04.2023 (повний текст складено та підписано 08.05.2023)
у справі          № 910/1441/22 (суддя К.В. Полякова)
за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Концепт Інжиніринг" 
до                    Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"     в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"
про                    стягнення 5040955,74 грн.

                                                  ВСТАНОВИВ: 
  
Короткий зміст позовних вимог   
Товариство з обмеженою відповідальністю "Концепт Інжиніринг" (позивач, ТОВ "Концепт Інжиніринг") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (відповідач, ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом") про стягнення за договором поставки від 12.05.2021 № 53-121-01-21-10266 основного боргу в розмірі 4813240 грн., трьох процентів річних у розмірі 55070,72 грн., інфляційних втрат у розмірі 172645,02 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем всупереч умов укладеного договору не було здійснено у повному обсязі оплату отриманого товару. Крім того, за прострочення виконання зобов`язання з оплати отриманого товару, позивачем на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України заявлено до стягнення три проценти річних у розмірі 55070,72 грн., інфляційні втрати у розмірі 172645,02 грн.

Короткий зміст заперечень проти позову  
Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що строк оплати повного обсягу поставленого товару в розмірі суми ПДВ у договорі не встановлений, та позивач із відповідною вимогою до відповідача не звертався. При цьому, відповідач здійснив часткову оплату товару. Також відповідач навів заперечення проти розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення 
Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.04.2023 у справі № 910/1441/22 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Концепт Інжиніринг" задоволено частково, а саме:
- стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3; ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Концепт Інжиніринг" (50074, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, пр-т Миру, 33, кв. 113; ідентифікаційний код 42924030) 4  348 620 (чотири мільйони триста сорок вісім тисяч шістсот двадцять) грн. основного боргу, 172414 (сто сімдесят дві тисячі чотириста чотирнадцять) грн. 14 коп. інфляційних втрат, 54671 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот сімдесят одну) грн. трьох процентів річних, а також 68635 (шістдесят вісім тисяч шістсот тридцять п`ять) грн. 57 коп. витрат зі сплати судового збору;
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  оскільки сума боргу відповідача становить 4348620 грн. та підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, що свідчить про законність та обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача вказаної суми боргу, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.
          Крім того, за арифметичним перерахунком суду з відповідача підлягає стягненню 172414,14 грн. інфляційних втрат, виходячи з сукупного індексу за спірний період 103,45253, а також 54671 грн. трьох процентів річних.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач - Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" (26.05.2023 згідно штемпеля канцелярії суду на апеляційній скарзі, яка надійшла на електронну пошту суду) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення 172  414,14 грн. інфляційних втрат та 54  671,00 грн. 3% річних та ухвалити в цій частині нове, яким  у задоволені позовних вимог у вказаній частині відмовити повністю.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми  процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення  не було враховано наступних доводів: 
- позивачем не дотриманий обумовлений п. 3.3 договору обов`язок в рамках адміністрування ПДВ щодо направлення на електронну адресу покупця зареєстрованої податкової накладної (для оплати частини товару в розмірі ПДВ); 
- оскільки строк, протягом якого необхідно сплатити вартість товару в розмірі суми ПДВ в договорі не встановлений, відповідач вважає, що необхідно керуватися ст. 530 Цивільного кодексу України, і у відповідності до якої вимога щодо сплати 840  540,00 грн. (частина товару в розмірі ПДВ) - до відповідача не надходила, а позов не є такою вимогою в розумінні вимог закону; 
- внаслідок неправильно визначеного судом першої інстанції граничного строку виконання відповідачем обов`язку зі сплати частини вартості поставленого товару у розмірі суми ПДВ, неправильно визначений період прострочки зі сплати вказаної вартості товару, а відповідно, і розмірі 3% річних та інфляційних втрат; 
- судом першої інстанції зроблено у рішенні висновки, які не відповідають обставинам справи, зокрема стосовно рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2022 у справі № 904/9192/21, і судом проігнорована наявність порушення прав відповідача у справі на своєчасну поставку товару за договором та не враховано суму штрафних санкцій , покладених на позивача у справі № 904/9192/21.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
Позивач  відзиву на апеляційну скаргу у встановлений строк - не подав, проте, неподання  відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України).  

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу розподілу судової справи між суддями від 26.05.2023, апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" на рішення Господарського суджу м. Києва від 27.04.2023 у справі № 910/1441/22, передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді - Станік С.Р., суддів: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2023 витребувано у Господарського суду м. Києва     матеріали справи № 910/1441/22 та невідкладно надіслати їх до Північного апеляційного господарського суду. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою    1    розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" на рішення Господарського суджу м. Києва від 27.04.2023 у справі № 910/1441/22.
05.06.2023 на виконання ухвали до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/1441/22.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2023 апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" на рішення Господарського суджу м. Києва від 27.04.2023 у справі № 910/1441/22 - залишено без руху. Протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали, скаржнику надано  право усунути недоліки
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2023  відкрито апеляційне провадження у справі № 910/1441/22 за апеляційною скаргою Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" на рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2023,  встановлено учасникам справи процесуальні строки на подання відзивів, заяв та клопотань, розгляд справи призначено на 03.08.2023. 
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга).
Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.
Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
В судове засідання 03.08.2023 з`явився представник скаржника (відповідача -Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"), просив скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення 172  414,14 грн. інфляційних втрат та 54  671,00 грн. 3% річних та ухвалити в цій частині нове, яким  у задоволені позовних вимог у вказаній частині відмовити повністю.
Позивач  в судове засідання 03.08.2023 представників не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином   засобами поштового  зв`язку (рекомендоване повідомлення про вручення ухвали 0103284010438) та засобами електронного зв`язку, зокрема у офіційний електронний кабінет учасника, про що в матеріалах справи наявна відповідна довідка.
У відповідності до вимог ч. 5  статті 6 Господарського процесуального кодексу України, суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що матеріали справи містять достатні обсяг документів, які є необхідними для розгляду справи, учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином, явка учасників спору в судове засідання обов`язковою не визнавалась,  дійшов висновку, що неявка представників позивача  в судове засідання, - не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги та справи, у зв`язку з чим підстави для відкладення розгляду справи - відсутні. 

          Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 12.05.2021 між позивачем, як постачальником, та відповідачем (в особі відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція"), як покупцем, укладено договір поставки №53-121-01-21-10266, за умовами якого позивач зобов`язався поставити, а відповідача прийняти і сплатити товар, найменування, обсяг та ціна якого зазначена в п.1.1. договору.
У пункті 3.1 договору визначено, що вартість товару за договором без врахування ПДВ - 4 052 700 грн., крім того ПДВ - 840 540 грн. Разом з урахуванням ПДВ - 4 883 240 грн.
Відповідно до пункту 3.2 договору оплата за товар, поставлений відповідно до п. 1.1. договору, здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, визначеного в п. 1.1 договору, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.
Пунктом 3.3 договору передбачено, що оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН).
Згідно з пунктом 12.1 договору, даний договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє 12 місяців з дати укладення.
На виконання умов договору позивач здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 4 863 240 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами видатковою накладною № 9 від 28.05.2021 та товарно-транспортною накладною № 9 від 28.05.2021 на суму 514 620 грн. з ПДВ; видатковою накладною №15 від 30.06.2021 та товарно-транспортною накладною № 15 від 30.06.2021 на суму 3 834 000 грн. з ПДВ; видатковою накладною № 19 від 13.07.2021 та товарно-транспортною накладною № 19 від 4 13.07.2021 на суму 514 620 грн. з ПДВ.
Також, позивачем за кожним фактом поставки товару складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні №4 від 28.05.2021 (зареєстровано 09.06.2021), №5 від 30.06.2021 (зареєстровано 14.07.2021), №4 від 13.07.2021 (зареєстровано 27.07.2021).
З огляду на викладене, позивач звернувся до відповідача з претензією від 30.11.2021 № 30/11 про погашення заборгованості в розмірі 4863240 грн. з ПДВ. 
У відповіді на претензію від 11.01.2022 № 28-23/484, відповідач наголосив на несвоєчасній поставці позивачем товару та на тому, що строк оплати частини товару на суму ПДВ - не настав.
Також, матеріалами справи підтверджується, що відповідач здійснив часткову оплату за отриманий товар, сплативши згідно з платіжним дорученням від 05.01.2021 №1024 грошові кошти в сумі 50   000 грн.
Також, під час розгляду справи судом першої інстанції,  відповідачем сплачено згідно з платіжними дорученнями від 11.02.2022 № 3350 суму 10000 грн., від 15.02.2022 № 3518 суму 10000 грн. та 444620 грн. відповідно до виписки від 27.09.2022 із банківського рахунку відповідача в АТ "Ощадбанк", у зв`язку з чим суд першої інстанції ухвалою від 27.04.2023 провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення 464620 грн. основного боргу закрив на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.
З урахуванням наведеного, розмір заборгованості відповідача перед позивачем    за поставлений товар за договором поставки від 12.05.2021 № 53-121-01-21-10266 становить 4348620 грн.
Суд апеляційної інстанції також встановив, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2022 у справі № 904/9192/21 повністю задоволено позов Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"   в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Концепт Інжиніринг" на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Запорізька АЕС" пеню в розмірі 16 365,24 грн. за період з 01.07.2021 по 12.07.2021. Вказане рішення мотивовано тим, що товар Державному підприємству "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" поставлений у повному обсязі, однак із простроченням, а саме: товар на суму 3 834 000 грн. поставлено 05.07.2021, тоді як строк поставки був до 30.06.2021, товар на суму 514 620 грн. поставлено 13.07.2021, проте строк поставки був до 10.07.2021, що є підставою для застосування штрафної санкції у вигляді пені. 
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2022 у справі № 904/9192/21 набрало законної сили, що учасниками спору не заперечувалось, і відомості про що перевірено судом апеляційної інстанції за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102889584).
Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 ГПК України).

          Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення в оскаржуваній частині щодо присудження до стягнення інфляційних втрат та 3% річних порушено норми  процесуального права (ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України) та неправильно застосовано норми матеріального права (ст. 625 Цивільного кодексу України), рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки щодо стягнення спірних сум (172414 (сто сімдесят дві тисячі чотириста чотирнадцять) грн. 14 коп. інфляційних втрат, 54671 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот сімдесят одну) грн. трьох процентів річних) не відповідають обставинам справи. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, керуючись ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, здійснює апеляційний розгляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги щодо оскарження скаржником рішення суду першої інстанції в частині присудження до стягнення 172414 (сто сімдесят дві тисячі чотириста чотирнадцять) грн. 14 коп. інфляційних втрат, 54671 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот сімдесят одну) грн. трьох процентів річних. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги у визначених скаржником межах, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд  дійшов наступних висновків.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей" . 
Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).
Виходячи зі змісту статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. 
За частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачу поставлено за договором поставки від 12.05.2021 № 53-121-01-21-10266 товар на загальну суму 4 863 240 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами видатковими накладними та товарно-транспортними накладними, проте, відповідач оплату поставленого товару здійснив не в повному обсязі та несвоєчасно, у зв`язку з чим за ним утворився борг у сумі 4  348 620 грн., який присуджено до стягнення судом першої інстанції, і що учасниками спору в апеляційному порядку не оскаржується.
При цьому, як підтверджується наявними матеріалами справи, позивачем здійснено за кожним фактом поставки товару реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних податкових накладних, що підтверджено відповідним квитанціями про реєстрацію, а саме: 
- № 4 від 28.05.2021 - зареєстрована у Єдиному реєстрі податкових накладних податкових накладних 09.06.2021; 
- № 5 від 30.06.2021 - зареєстрована у Єдиному реєстрі податкових накладних податкових накладних 14.07.2021; 
- № 4 від 13.07.2021 - зареєстрована у Єдиному реєстрі податкових накладних податкових накладних 27.07.2021. 
Крім того, як вірно встановив суд першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, у пред`явленій відповідачу претензії від 30.11.2021 № 30/11 позивач повідомляв відповідача про реєстрацію податкових накладних щодо спірної поставки товару та просив сплатити повну суму боргу в розмірі 4863240 грн. з ПДВ.
З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що позивачем не дотриманий обумовлений п. 3.3 договору обов`язок в рамках адміністрування ПДВ щодо направлення на електронну адресу покупця зареєстрованої податкової накладної (для оплати частини товару в розмірі ПДВ), як і доводи про те, що оскільки строк, протягом якого необхідно сплатити вартість товару в розмірі суми ПДВ в договорі не встановлений, відповідач вважає, що необхідно керуватися ст. 530 Цивільного кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для скасування   рішення в оскаржуваній частині, оскільки вказані обставини не впливають на обов`язок здійснення розрахунків за поставлений товар за видатковими накладними у визначений договором строк (п. 3.1-3.3 Договору), а отже строк оплати спірної суми є таким що настав в розумінні як умов договору, так і вимог закону (ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України), з урахуванням виконання позивачем п. 3.3 Договору, докази чого наявні у справі і не були спростовані відповідачем..
Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції проігнорована наявність порушення прав відповідача у справі на своєчасну поставку товару за договором та не враховано суму штрафних санкцій , покладених на позивача у справі № 904/9192/21 - судом апеляційної інстанції відхиляються як підстава для скасування   рішення в оскаржуваній частині, оскільки застосування до позивача штрафних санкції за несвоєчасну поставку товару не звільняє відповідача від зобов`язання  оплатити поставлений товар, як не звільняє і від відповідальності, обумовленої законом - ст. 625 Цивільного кодексу України. 
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що в тексті оскаржуваного рішення судом першої інстанції допущено описку стосовно особи, з якої присуджено до стягнення у справі № 904/9192/21 суму пені, проте, вказана описка не впливає на суть рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2022 у справі № 904/9192/21, яке також досліджено судом першої інстанції. 
При цьому, сторони спору, або суд власної ініціативи, не позбавлені права ініціювати виправлення описки у тексті оскаржуваного рішення у встановленому процесуальним законом порядку. 
З урахуванням наведеного, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наявними у справі доказами підтверджується  настання строку оплати повної вартості товару, поставленого позивачем за видатковими накладними № 9 від 28.05.2021, №15 від 30.06.2021, № 19 від 13.07.2021, і відповідно, підтверджується прострочення виконання відповідачем свого обов`язку з оплати товару на загальну суму  4  348  620,00 грн., що є підставою для застосування до відповідача відповідальності за порушення грошових зобов`язань, обумовленої ст. 625 Цивільного кодексу України у вигляді 3% річних та інфляційних нарахувань. 
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.
Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.
Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/21564/16 від 10.07.2019.
Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. 
Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці. 
Так, позивачем заявлено до стягнення з відповідача нараховані за період з 11.09.2021 по 26.01.2022 з урахуванням часткової оплати боргу три проценти річних у розмірі 55070,72 грн. та інфляційні втрати в розмірі 172645,02 грн., з яких судом першої інстанції внаслідок здійсненого перерахунку стягнуто 172 414,14 грн. інфляційних втрат, виходячи з сукупного індексу за спірний період 103,45253, а також 54  671,00 грн. трьох процентів річних.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми 3% річних за загальний період прострочення з 11.09.2021 по 26.01.2022 та інфляційних втрат за загальний період нарахування з вересня 2021 року по грудень 2022 року, з урахуванням граничних строків оплат за кожною видатковою накладною,  суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню  3% річних в розмірі 54  671,00 грн. та сума інфляційних втрат в розмірі 172 414,14 грн., у зв`язку з чим вимоги позивача в цих частинах підлягають задоволенню. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником під час апеляційного розгляду справи. 
З огляду на викладене, оцінивши наявні в матеріалах справи докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що всупереч наведеним вище нормам відповідач не подав ні суду першої інстанції під час розгляду спору, ні суду апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справи жодних належних, допустимих та достатніх доказів у спростування позовних вимог позивача в оскаржуваній частині щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, а вимоги позивача в частині стягнення  3% річних в розмірі 54  671,00 грн. та  інфляційних втрат в розмірі 172 414,14 грн. - є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у вказаних частинах  як такі, що доведені належними, допустимими та більш вірогідними доказами в сукупності, а доводи скаржника не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження. 
Отже, вищенаведені та усі інші доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, доводи скаржника  є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86  Господарського процесуального кодексу України, яким частково задоволено позовні вимоги, зокрема у оскаржуваній частині щодо стягнення 3% річних в розмірі 54  671,00 грн. та  інфляційних втрат в розмірі 172 414,14 грн.  В решті суми основного боргу в розмірі 4  348 620 грн., - рішення суду першої інстанції скаржником не оскаржується.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що  учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі про часткове задоволення  позовних вимог, зокрема в оскаржуваній частині щодо стягнення 3%% річних в розмірі 54  671,00 грн. та  інфляційних втрат в розмірі 172 414,14 грн.   
 
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Статтею  86  Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.  Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.  Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що  доводи скаржника  викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у  зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного Господарського суду м. Києва від 27.04.2023 у справі № 910/1441/22 в частині стягнення інфляційних втрат  в розмірі 172  414 грн. 14 коп. та 3% річних в розмірі 54  671 грн. 00 коп., за наведених скаржником доводів та обґрунтувань апеляційної скарги. 

Розподіл судових витрат
Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на  скаржника. 

Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 233, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу  Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2023 у справі № 910/1441/22 в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 172  414 грн. 14 коп. та 3% річних в розмірі 54  671 грн. 00 коп. - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2023 у справі № 910/1441/22 в частині стягнення інфляційних втрат  в розмірі 172  414 грн. 14 коп. та 3% річних в розмірі 54  671 грн. 00 коп. - залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Матеріали справи № 910/1441/22 повернути Господарському суду м. Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених т.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України. 
Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
           Повний текст постанови підписано: 21.08.2023.  

Головуючий суддя                                                                      С.Р. Станік 

Судді                                                                                С.А. Гончаров

                                                                                Є.Ю. Шаптала