Постанова
 Іменем України
Єдиний унікальний номер справи 355/91/22		 	
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/11167/2023		
Головуючий у суді першої інстанції В.С. Червонописький		
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач  	 	

16 серпня 2023  року                                                                                                      місто Київ
                                      Справа №754/6970/22
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Рудик О.Л.
сторони
позивач                           ОСОБА_1 (відповідач за об`єднаним позовом) 
відповідач                       ОСОБА_2 (позивач за об`єднаним позовом)
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 травня 2023 року, ухваленеу складі судді Лісовської О.В., в приміщенні Деснянського районного суду м.Києва.
 
у с т а н о в и в :
 
Позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки  ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою  АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до ордеру від 30.04.1988 року на сім`ю з 4 осіб була надана квартира АДРЕСА_1 . Вказана квартира не приватизована, складається з однієї кімнати. 09.10.2007 шлюб між сторонами було розірвано. З 2008 року відповідачка у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує. ІНФОРМАЦІЯ_1 дочка сторін по справі ОСОБА_4 померла. 13.11.2019 ОСОБА_2 здійснила аварійне відкриття дверей квартири і змінила замки, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з позовом прот твселення. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.10.2021  позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, усунуто йому перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення його до квартири  АДРЕСА_1 . Примусове виконання судового рішення відбулося 12.07.2022. Після вселення до квартири позивачем було зафіксовано, що квартиру доведено до незадовільного стану і подальше проживання в ній неможливо без проведення ремонту. Станом на 12.07.2022 відповідачка у спірній квартирі не проживала вже більше 6 місяців. Зазначені дії відповідача свідчать про систематичне нехтування вимогами закону, порушення прав позивача, неналежне використання житлового приміщення і доведення його до незадовільного стану, а також відсутність у квартирі понад строк, передбачений ст. 71 ЖК України. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , а також просив виселити відповідачку зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.03.2023 року цивільну справу № 754/6970/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселення об`єднано в одне провадження із цивільною справою № 754/8371/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення.
  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 1990 року. Час від часу вона їздить до с. Липки Попільнянського району Житомирської області для догляду за своєю мамою похилого віку, яка з 19.01.2019 потребує стороннього догляду. ОСОБА_1 також зареєстрований у спірній квартирі, але не проживає у ній. Він постійно чинить їй перешкоди у проживанні у спірній квартирі, звертався до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. 20.07.2022 вона повернулась від своєї мами і не могла потрапити до квартири, оскільки на вхідних дверях були замінені замки, у зв`язку з чим нею була викликана поліція. Позивачка намагалась зв`язатися з відповідачем, але так і не змогла цього зробити. Оскільки іншого житла позивачка у м. Києві не має, вона вимушена була повернутися до своєї мами у с. Липки. 20.08.2022 позивачем було направлено відповідачу вимогу про усунення перешкод у користуванні житлом, надання їй доступу до квартири, але до цього часу вимогу не виконано. На підставі викладеного позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення до вказаної квартири.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 травня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовлено. 
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення, задоволено частково. Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн.          
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та вселення без надання іншого приміщення задовольнити в повному обсязі. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення, залишити без задоволення.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що позов ОСОБА_1 обґрунтовано, зокрема, обставинами, які були встановлені рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.10.2021. Даним рішенням задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні майном. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом його вселення в квартиру. Представник апелянта зауважує, що зазначене рішення суду набрало законної сили, оскаржено не було. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.10.2021 встановлено ту обставину, що ОСОБА_2 не проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім того, свідки підтвердили факт перешкоджання ОСОБА_1 у користування житловим приміщенням. Отже, на думку представника  апелянта зазначене судове  рішення має преюдиційне значення для вирішення справи по суті, але судом першої інстанції зазначену обставину до уваги взято не було.
Що стосується позову ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення,  вважає, що відсутній предмет спору, що унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Представник зауважує, що в судовому засіданні неодноразово зазначалося, що ОСОБА_2 може безперешкодно кристуватися житловим приміщенням, було запропоновано їй або представнику ключі для виготовлення дублікату.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначила, що її довірителька зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 18.05.1990, що підтверджується відповідним штампом в паспорті громадянина України та довідкою про реєстрацію місця проживання особи. Час від часу ОСОБА_2 їздить до с. Липки Попільнянського району, Житомирської області та доглядає за своєю мамою похилого віку, що підтверджується довідками Попільнянської селищної ради Житомирського району, Житомирської області.  ОСОБА_2 постійно проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні постуги. Окрім того, позивачем у позові наведено протирічливі твердження, оскільки спочатку зазначає, що  ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 2008 року без поважних причин, а потім зазнчає, що вона неналежно використовує житлове примішення.  
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав подану  апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін як законне та обґрунтоване з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та частково задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, суд прийшов до висновку, що прозивачем ОСОБА_1 не наведено достатньо доказів на підтвердження того, що відповідачка ОСОБА_2 втратила право користування жилим приміщенням, натомість позивачкою ОСОБА_2 доведено факт порушення її права на проживання та користування жилим приміщенням.      
З таким висновком суду погоджується і суд апеляційної інстанції виходячи з наступного. 
Судом встановлено, що відповідно до ордеру № 02205 від 30.04.1988 року на сім`ю з чотирьох осіб була надана квартира АДРЕСА_1 . (а.с.77)
Вказана квартира неприватизована, належить до державного житлового фонду і складається з однієї житлової кімнати, площею 19, 1 кв.м.
Сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі до 02.07.1998, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.76).
На даний час у спірній квартирі зареєстровані 2 особи - позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 , що підтверджується відповідними довідками. (а.с.79, а.с.189). 
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.08.2018 у справі № 754/16583/17 ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.09.2019 заочне рішення суду від 22.08.2018 року скасовано.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.03.2021 позовну заяву ОСОБА_1 у даній справі залишено без розгляду.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дочка сторін ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.10.2021 у справі № 754/14854/20 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1  до квартири.
12.07.2022 ОСОБА_1 був вселений до квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується актом державного виконавця від 12.07.2022.
Статтею 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло.
Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 61 ЖК України користування житловим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на житлове приміщення між наймодавцем -житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. В свою чергу доказами, що відповідач не проживає в спірному приміщенні, можуть бути зокрема:
-          правовстановлюючі документи, які підтверджують факт власності спірним майном;
-           довідка з ЖЕКу/ОСББ про склад сім`ї або проживаючих;
-           показання свідків; - матеріали судових або виконавчих проваджень;
-          документи про створення іншої сім`ї;
-          трудові контракти відповідача в іншій місцевості;
-           договори орендованого помешкання відповідачем у іншій місцевості / оплата комунальних послуг;
-          листи / телеграми з іншого регіону тощо.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19, зазначено, що:
«аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа №490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18».
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 205/3242/17-ц (провадження № 61-9706св20) та від 06 липня 2022 року у справі № 760/25823/14-ц (провадження № 61-3143св21).
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Як вбачається з позовної зави на підтвердження факту непроживання ОСОБА_2 у спірному житловоу приміщенні ОСОБА_1 подано до суду єдиний доказ, а саме, акт обстеження житлово-побутових умов від 13.07.2022. (а.с.13)
На думку колегії суддів даний акт про непроживання відповідачки у спірному житловому приміщенні судом правомірно не взято до  уваги, оскільки як вірно зазначено судом,  в даному акті відсутні відомості протягом якого часу у квартирі не проживає ОСОБА_2 , так як вона сама зазначає, що переодично здійснює догляд за своєю матусею, яка потребує сторонньої допомоги. 
Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт зазначає, що  факт непроживання ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 встановлено рішенням Деснянськоо районного суду м. Києва від 18.10.2021 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом. 
Однак, таке твердження апелянта на думку апеляційного суду є хибним, оскільки саме звернення ОСОБА_1 із зазначеним позовом до суду свідчить про ту обставину, що  ОСОБА_2 , перешкоджала йому вільно користуватися житлом, даний факт підтвердили також і свідки, а отже, слід дійти висновку, що ОСОБА_2 не втратила інтерес до цього житла, проживає у спірній квартирі та чинила ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою.
Зазначені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про недоведеність зазначених у позові обставин про непроживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин. 
Крім того, позивач ОСОБА_1 протирічить сам собі, заявивши одночасно вимоги про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та про виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири, тим самим фактично підтвердивши, що вона проживає у спірній квартирі, оскільки заявлена вимога про її виселення.
 Звернувшись у 2021 році до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирой та про вселення, ОСОБА_1 зазначав про те, що ОСОБА_2 створила у квартирі умови неможливі для проживання, привела квартиру у непридатний для користування стан, що також свідчить про те, у 2021 році ОСОБА_2 проживала у спірній квартирі. ОСОБА_1 був у примусовому порядку вселений до квартири лише у 2022 році.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів які б підтверджували факт непроживаяння ОСОБА_2 в квартирі понад шість місяців без поважних причин, а саме з 2008 року, як зазначає у позові ОСОБА_1 .
Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 апеляційний суд зазначає наступе.  
Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як зазначила у позовній заяві ОСОБА_2 , вона приїхала до м. Києва від мами, за якою здійснює догляд у с. Липки, Житомирської області, але потрапити до квартири АДРЕСА_1 не змогла, так як замки на вхідних дверях були змінені, у зв`язку з чим вона здійснила виклик поліції.
Відповідно до відповіді Деснянського УП ГУНП в м. Києві від 22.08.2022  зазначено, що по спецлінії «102» до поліції надійшло повідомлення від ОСОБА_2 щодо чинення їй перешкод потрапити до квартири АДРЕСА_1 .  Повідомлення було зареєстровано до єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінального правопорушення та інші події за № 33731. Також зазначено, що на вказаний виклик направлено поліцейських УПП у м. Києві, за результатом виїзду останні склали електронний рапорт про те, що подія не містить ознак правопорушення, має ознаки цивільно-правових відносин, заявниці надана консультація.
Як зазначала ОСОБА_2 , 18.08.2022 вона приїхала до м. Києва і прибула до спірної квартири, намагаючись потрапити до квартири, проте не змогла цього зробити, на телефонні дзвінки ОСОБА_1 не відповідав, що стало підставою для виклику поліції.
20.08.2022 на адресу відповідача позивачкою ОСОБА_2 направлено вимогу про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та про надання комплекту ключів від квартири, але на момент звернення до суду відповіді на дану вимогу не надано.
Щодо твердження апелянта, що в матеріалах цивільної справи відсутні докази його перешкод  ОСОБА_2 у користуванні квартирою, що вказує на безпідставне задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , колегія суддів оцінює критично та  звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_1 не визнає за  ОСОБА_2 право користування спірною квартирою, оскільки ним  предявлено до суду позов про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, що також  спростовує доводи апеляційної скарги у частині недоведення ОСОБА_2 своїх позовних вимог про всеннлення до квартири.     
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Колегія суддів вважає, що суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджено її матеріалами, вірно дійшов висновку про вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 , оскільки остання має право на проживання у спірній квартирі, а ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні спірним житлом, і відмова у задоволенні вказаних вимог призведе до порушення права на житло ОСОБА_2 , гарантоване статтею 8 Конвенції.
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав вірну правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, 
 
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником  ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 22 серпня 2023 року.

 
 
      Судді:
                                                                                   Л.Д.  Поливач
 
                                                                                   А.М.  Стрижеус
 
                                                                                   О.І.  Шкоріна