КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №755/13814/21                                                                                   Головуючий у І інстанції - Марфіна Н.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/6621/2023                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
18 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Кононенко І.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2022 року 
у справі за позовом Акціонерного товариства «Аграрний фонд» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, - 
 
установив:
 
У серпні 2021 року АТ «Аграрний фонд» звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, обґрунтовуючи його тим, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2019 року №1060-р «Про призначення ОСОБА_1 виконуючим обов`язки голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» відповідача було призначено виконуючим обов`язки голови правління ПАТ «Аграрний фонд». 
Згідно з наказом ПАТ «Аграрний фонд» від 26 листопада 2019 року №523-к відповідач приступив до тимчасового виконання обов`язків голови правління ПАТ «Аграрний фонд» з 27 листопада 2019 року. 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 травня 2020 року №514-р «Про звільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» відповідача звільнено від виконання обов`язків голови правління ПАТ «Аграрний фонд». 
Поряд з цим, перебуваючи на посаді виконуючого обов`язки голови правління ПАТ «Аграрний фонд», відповідач прийняв рішення про звільнення заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинській областях департаменту середнього та малого бізнесу ОСОБА_2 із займаної посади за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, про що свідчить наказ ПАТ «Аграрний фонд» від 09 грудня 2019 року №550-к «Про звільнення працівників». 
ОСОБА_2 не погодившись зі своїм звільненням оспорив його у судовому порядку. 
22 січня 2021 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково та вирішено: визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Аграрний фонд» №550-к від 09 грудня 2019 року в частині звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника відділу фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинській областях департаменту середнього та малого бізнесу АТ «Аграрний фонд»; поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинських областях середнього та малого бізнесу АТ «Аграрний фонд»; стягнути з АТ «Аграрний фонд» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 771379,10 грн; стягнути з АТ «Аграрний фонд» на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу в сумі 15600 грн., витрат на відправлення поштової кореспонденції у розмірі 718,38 грн; стягнути з АТ «Аграрний фонд» в прибуток держави судовий збір розмірі 840,80 грн. 
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць було допущено до негайного виконання. 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 27 травня 2021 року у справі №569/1159/20 апеляційні скарги АТ «Аграрний фонд» та ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року - без змін та вирішено стягнути з АТ «Аграрний фонд» на користь ОСОБА_2 8350 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу. 
Постанова Рівненського апеляційного суду від 27 травня 2021 року набрала законної сили. 
26 січня 2021 року на адресу АТ «Аграрний фонд» надійшла заява ОСОБА_2 від 23 січня 2021 року щодо виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року в частині негайного виконання та заява від 17 червня 2021 року про виконання рішення у повному обсязі після набрання ним законної сили. 
У зв`язку з цим, АТ «Аграрний фонд» 08 лютого 2021 року було перераховано ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 46340,32 грн, а саме середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць та 05 липня 2021 року було перераховано 594477,90 грн, а саме, 574619,86грн - залишок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 19858,04 грн. судових витрат. 
Про сплату вказаних коштів свідчать платіжні доручення від 08 лютого 2021 року №521 та від 05 липня 2021 року №2404. 
Крім того, з вказаних вище сум сплачено суми податку, а саме ПДФО у сумі 143288,55 грн., військовий збір у сумі 11940,71 грн. та ЄСВ у розмірі 169703,40 грн., про що свідчать платіжні доручення від 08 лютого 2021 року №526, №527, №528 та платіжні доручення від 05 липня 2021 року №2405, №2406, №2407. 
Крім того, за розгляд справи №569/1159/20 АТ «Аграрний фонд» було понесено витрати на судовий збір у розмірі 33724,66 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 15 лютого 2021 року №602, від 22 червня 2021 року №2306 та від 04 серпня 2021 року №2714. 
Наказ ПАТ «Аграрний фонд» від 09 грудня 2019 року №550-к, згідно з яким ОСОБА_2 звільнено з посади заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинській областях департаменту середнього та малого бізнесу відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України винесено та підписано в.о. голови правління ПАТ «Аграрний фонд» ОСОБА_1 . 
З мотивувальної частини рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 27 травня 2021 року у справі №569/1159/20 вбачається, що звільнення ОСОБА_2 відбулось з порушенням трудового законодавства, що призвело до виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та судових витрат. 
Те, що саме відповідач виносив наказ від 09 грудня 2020 року №550-к, згідно з яким звільнено ОСОБА_2 вбачається із самого наказу, який визнано незаконним. 
При цьому, у зв`язку з виконанням рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року та постанови Рівненського апеляційного від 27 травня 2021 року у справі №569/1159/20 було виплачено грошові кошти, а саме середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 620960,18 грн., судових витрат у розмірі 19858,04 грн, а також сплачено ПДФО у сумі 143288,55 грн, військового збору у сумі 11940,71 грн., ЄСВ у розмірі 169703,40 грн. та 33724,66 грн. витрат пов`язаних зі сплатою судового збору при розгляді справи 569/1159/20, що є фактичним розміром заподіяної АТ «Аграрний фонд» шкоди у сумі 999475,54 грн., яка підлягає до стягнення з відповідача.
Просило, стягнути з відповідача на свою користь 999475,54 грн. завданої матеріальної шкоди, а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2022 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Аграрний фонд» завдану матеріальну шкоду у розмірі 945892 грн. 84 коп.
В іншій частині позову - відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що юрисдикція суду загальної юрисдикції не поширюється на правовідносини сторін, а тому у Дніпровського районного суду м. Києва відсутня компетенція для розгляду позову.
АТ «Аграрний фонд» є акціонерним товариством, а відповідач до 13 травня 2020 року був посадовою особою зазначеного господарського товариства.
Усі спори між посадовими особами та акціонерним товариством є корпоративними спорами, регулюються спеціальним законодавством та окремим (спеціальним) порядком розгляду спорів, що випливають з корпоративних відносин.
Корпоративні відносини регулюються спеціальним законодавством, а спори, що виникають з корпоративних відносин, належать виключно до компетенції господарських судів.
Суд не звернув уваги на те, що АТ «Аграрний фонд» не діє як учасник господарського товариства, а звертається з позовом у власних інтересах до відповідача як до керівника з вимогами про стягнення збитків, а не як роботодавець з позовом до працівника.
Крім цього, зазначив, що позивач пропустив строк на звернення до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди, які випливають з трудових відносин і були припинені сторонами 15 травня 2020 року.
Факт припинення трудових відносин сторін з 13 травня 2020 року убачається з поданих позивачем доказів.
Згідно з ст.233 КЗпП України, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік.
Отже, на момент звернення до суду з цим позовом позивач пропустив однорічний строк, який закінчився 13 травня 2021 року.
Просив скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2022 року, застосувати наслідки пропуску позивачем строків звернення до суду з позовом та відмовити у позові повністю.
На вказану апеляційну скаргу АТ «Аграрний фонд» подало відзив, обґрунтовуючи його тим, що не може погодитися з твердженням відповідача стосовно пропуску позивачем строку на звернення до суду із даною позовною заявою, оскільки факт завдання шкоди АТ «Аграрний фонд» у результаті неправомірного звільнення працівника було встановлено лише 22 січня 2021 року, що випливає зі змісту рішення Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/1159/20.
Щодо позиції відповідача про порушення підсудності та відсутності компетенції Дніпровського районного суду м. Києва для розгляду справи, зазначив, що предметом позову в цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу без необхідності надання оцінки та встановлення неправомірності дій відповідача, відповідними діями якого така шкода завдана, оскільки неправомірність дій відповідача встановлена судовим рішенням про незаконність звільнення особи та додаткового правового аналізу не потребує.
Враховуючи викладене та те, що дані спори розглядаються за правилами цивільного судочинства, то розгляд справи було здійснено компетентним судом, твердження відповідача є не обґрунтованими та безпідставними.
Просило, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України №1060-р від 15 листопада 2019 року, відповідач був призначений виконуючим обов`язки голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» до призначення в установленому порядку голови правління зазначеного товариства.
Відповідно до наказу ПАТ «Аграрний фонд» від 26 листопада 2019 року №523-к відповідач приступив до тимчасового виконання обов`язків голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» з 27 листопада 2019 року.
09 грудня 2019 року виконуючим обов`язки голови правління ПАТ «Аграрний фонд» ОСОБА_1 був виданий наказ №550-К «Про звільнення працівників», яким, зокрема, звільнено ОСОБА_2 заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинській областях департаменту середнього та малого бізнесу, із займаної посади 09 грудня 2019 року за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 травня 2020 року №514-р, відповідача звільнено від виконання обов`язків голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд».
За змістом наказу ПАТ «Аграрний фонд» №169-к від 14 травня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », останнього звільнено 13 травня 2020 року в порядку п. 5 ст. 41 КЗпП України.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року у справі №569/1159/20 визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Аграрний фонд» №550-К від 09 грудня 2019 року в частині звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Рівненській та Волинській областях департаменту середнього та малого бізнесу АТ «Аграрний фонд», поновлено позивача на посаді, стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 771379,10 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 15600 грн., витрати на відправлення поштової кореспонденції у розмірі 718,38 грн., а також стягнуто з АТ «Аграрний фонд» в дохід держави судовий збір в сумі 840 грн.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 27 травня 2021 року апеляційні скарги АТ «Аграрний фонд» та ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2021 року у справі №569/1159/20 залишене без змін, а також стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8350 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року касаційну скаргу АТ «Аграрний фонд» залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області та постанову Рівненського апеляційного суду від 27 травня 2021 року залишено без змін.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_2 відбулося із порушенням вимог законодавства України на підставі протиправного наказу виконуючого обов`язки голови правління АТ «Аграрний фонд» Баришева І.Г., тому саме він як службова особа, яка видала наказ про звільнення, має нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу.
Однак , повністю з висновками, зробленими судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні колегія суддів погодитись не може, вважає, що даний спір відноситься до юрисдикції господарських судів, з огляду на наступне.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. 
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. 
У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. 
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. 
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.  
У поданому до суду в порядку цивільного судочинства позові АТ «Аграрний фонд» просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 999475,54 грн матеріальної шкоди, завданої  внаслідок незаконних дій відповідача під час здійснення ним повноважень посадової особи товариства.
На час звернення позивача до суду з цим позовом (серпень 2021 року) процесуальне законодавство містило критерії розмежування справ за предметною та суб`єктною юрисдикцією.
Відповідно до вимог статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
При цьому в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
За положеннями ч.2 ст.4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно з ч.1 ст.5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (власників), учасника (учасників), акціонера (акціонерів) такої юридичної особи, поданим в її інтересах.
У ч.2 ст.89 ГК України визначено, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. 
Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:
- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;
- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;
- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;
- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;
- іншими винними діями посадової особи.
Із системного аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:
- участь у спорі суб`єкта господарювання;
- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;
- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції, такий спір виник між господарським товариством та його посадовою особою, стосується рішень, дій чи бездіяльності цієї посадової особи на виконання нею своїх повноважень з управління товариством, організацією діяльності товариства.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачу завдано шкоди внаслідок незаконних дій відповідача під час здійснення своїх повноважень як посадової особи. 
Вказані правовідносини за своєю суттю є господарськими, хоч і виявлені після звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки голови правління ПАТ «Аграрний фонд».
Викладене свідчить про те, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Висновок про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства викладенийв постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (справа №638/15118/16-ц) та постанові Верховного Суду від 03 квітня 2023 року (справа №738/565/21).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково визначив предметну юрисдикцію спору, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства.
У частинах першій і другій статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу.
У випадку якщо справа підлягає розгляду в порядку іншого судочинства, ніж подано позов, то суд відмовляє у відкритті провадження або закриває провадження у справі, якщо провадження у справі було відкрито.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини першої статті 377 ЦПК України.
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити АТ «Аграрний фонд, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду, протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови він може звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись ст.ст.255,368,374,377,381-384 ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2022 року скасувати, провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Аграрний фонд» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, закрити.
Роз`яснити позивачу, що даний спір відноситься до юрисдикції господарських судів, а також положення ч.1 ст.256 ЦПК України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 27 липня 2023 року. 

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба