ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2023 року          м.Дніпро         Справа №  908/1570/22
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії 
головуючого судді: Мороза В.Ф. (доповідач),
суддів: Чередко А.Є., Коваль Л.А.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Камелот Прайм"  на рішення  господарського суду Запорізької   області  від 17.01.2023 (суддя Зінченко Н.Г.) 

у справі № 908/1570/22
за позовом Концерну “Міські теплові мережі”, м. Запоріжжя
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “КАМЕЛОТ ПРАЙМ”, м. Запоріжжя
про стягнення 68 905,34 грн.
ВСТАНОВИВ:
До господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява  вих. № 1-юр від 26.08.2022 (вх. № 1727/08-07/22 від 31.08.2022) Концерну “Міські теплові мережі”, м. Запоріжжя до Товариства з обмеженою відповідальністю “КАМЕЛОТ ПРАЙМ”, м. Запоріжжя про стягнення 68905,34 грн. заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії. 
Рішенням господарського суду Запорізької області  від 17.01.2023 у справі №908/1570/22 позов задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “КАМЕЛОТ ПРАЙМ” на користь Концерну “Міські теплові мережі” 68 905 (шістдесят вісім тисяч дев`ятсот п`ять) грн. 34 коп. основного боргу за надані послуги з постачання теплової енергії  та  2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. судового збору. 
Не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Камелот Прайм" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить   скасувати рішення  господарського суду Запорізької   області  від 17.01.2023 у справі № 908/1570/22 та прийняти нове, яким  відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування поданої апеляційної скарги відповідач зазначає, що приміщення за яке позивач намагається стягнути заборгованість було передано в оренду іншій юридичній особі за договором оренди, умовами якого, сторони погодили, що орендар  ТОВ «Камелот Плюс» укладає Договір з Концерном «Міські теплові мережі» на опалення, і самостійно буде проводити розрахунки. Про вказані обставини було повідомлено  Концерн «Міські теплові мережі». Таким чином саме ТОВ «Камелот Плюс», а не ТОВ  «Камелот Прайм»  є споживачем  в розумінні чинного законодавства. Отже позивач повинен був укласти договір на послуги постачання теплової енергії  саме з орендарем, оскільки саме це товариство є особою, яка користується  нежитловим приміщенням ХІХ-2 першого поверху літ. А-4, А-1, нежитловим приміщенням підвалу літ. А-4 по пр. Моторобудівників, буд. 58 у м. Запоріжжі. Окрім того апелянт зазначає, що між ТОВ «Камелот Плюс»  та позивачем вже укладено договір, який наразі є нерозірваним  у відповідності до вимог 188  Господарського кодексу України. Окрім того Центральним апеляційним господарським судом у справі №908/1910/20 про визнання додаткової угоди №1 до договору №340583 від 14.03.2019 укладеною, в редакції Концерну «Міські теплові мережі» були встановлені преюдиційні факти, а саме, що відповідачу належать на праві власності нежитлові приміщення ХІХ-2 першого поверху літ. А-4, А-1, нежитлове приміщення підвалу літ. А-4 по пр. Моторобудівників, буд. 58 у м. Запоріжжі площею 751,6 кв.м, які розміщені у вбудовано-прибудованій  частині на першому поверсі та мають відокремлену внутрішньо будинкову систему опалення з елеваторним вузлом виключно  для цих приміщень на якому встановлено вузол комерційного обліку, що належать ТОВ «Камелот Плюс». З попереднім постачальником послуг  до опалювальної площі  було віднесено тільки 735 кв.м вбудовано-прибудованих приміщень першого поверху, які спочатку  проектування та спорудження житлового будинку призначалися виключно під магазин та не відносяться до житлового фонду. Також в розділі 8 зазначеної постанови суду   вказано, що судом першої інстанції  також затверджено п. 4 договору у наступній редакції: 4. Характеристика засобів обліку води і теплової енергії: - порядковий номер - 1; - вид засобу обліку води і теплової енергії Sonometer 1000 ; - тип засобу обліку води і теплової енергії - Compact,DN 20; - заводський номер - 34712942 ; - перше показання -125,212 Гкал станом на 03.05.2018. Таким чином опалювальна площа приміщень ХІХ-2 (літ. А-4) становить 735 м2, а не 751,6 м2. Встановлені рішеннями факти не було враховано господарським судом при винесенні оскаржуваного рішення. Окрім того позивачем не було  розірвано попередній договір шляхом надсилання на адресу ТОВ «Камелот Плюс»  додаткової угоди про розірвання договору. При цьому позивач мав розмістити повідомлення  про місце опублікування тексту нового договору у загальнодоступних  місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Однак позивачем зазначені норми порушено. Проте відповідач не вчиняв та  не мав наміру  вчиняти будь-які дії, направлені на акцептування   умов нових договорів з позивачем, відтак їх умови є непогодженими. До того ж законодавством не передбачено одночасне існування двох договорів на послуги з теплопостачання на одне і те ж приміщення з одним і тим же  теплопостачальником. Оскільки показання вузла обліку у період з листопада 2021 по березень 2022 не змінювалися і кількість дорівнює 0,00 гкал, то таким чином послуги з теплопостачання позивачем не надавалися і як наслідок заборгованість становить 0,00 грн.  Отже позовні вимоги не підлягають задоволенню. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Камелот Прайм" на рішення господарського суду Запорізької області від 17.01.2023 у справі №908/1570/22 у порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому  зазначає, що відповідач є власником приміщення до якого позивачем надавалися послуги з теплопостачання.  В силу пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону  України «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають свою чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Тобто  з 01.11.2021 року  за адресою м.Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд. 58 між Концерном «Міські теплові мережі» та власником вказаного приміщення ТОВ «Камелот Прайм» укладено індивідуальний договір про надання комунальної послуги з постачання теплової енергії №73201221, що є публічним договором приєднання. Тому попередні договори №340583 від 14.03.2019 та №1178/06-К від 01.01.2006 з 01.11.2021 припинили свою дію на підставі вищевказаного закону та постанови КМУ №830 від 21.08.2019.  Щодо площі опалювального приміщення то відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно така площа складає 751,6 м2. Попередній договір до якого вносилися зміни втратив свою силу.  Щодо незмінних показників 125,212 Гкал за вузлом обліку, що належить споживачу, який є розподільчим приладом обліку позивач зазначає, що  в матеріалах справи міститься детальна інформація  щодо розрахунку заборгованості та Акти зняття показів з лічильника на початку опалювального періоду у листопаді 2021 та у закінченні опалювального періоду у березні 2022, Паспорт повірки лічильника комерційного обліку від 25.06.2020, Акт про прийняття вузла комерційного обліку на абонентський облік від 02.07.2020 після держповірки. При цьому згідно Методики  розподілу між споживачами  обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, у разі відсутності змін у показах розподільчого обліку вбачається порушення споживачем вимог щодо мінімального споживання теплової енергії у розрахунковому періоді і такому споживачу у відповідності до вимог вищевказаних пунктів та розділів методики здійснюються донарахування обсягу спожитої теплової енергії. Позивач зазначає, що  окрім сайту Концерну  «Міські теплові мережі», для належного доведення інформації до населення м.Запоріжжя та виконання вимог закону текст публічного договору був висвітлений  також і на сайті Запорізької міської ради.
Відповідачем подані письмові пояснення та додаткові пояснення  в яких акцентує увагу, що повністю заперечує надання позивачем йому послуг з опалення. Навіть з урахуванням аргументів позивача та наданих ним документів, останнім не доведено обґрунтованість нарахованої суми, пред`явленої до стягнення. 
Відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, повноту їх дослідження місцевим господарським судом, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
Як встановлено господарським судом та підтверджується матеріалами справи Товариство з обмеженою відповідальністю “КАМЕЛОТ ПРАЙМ” (є власником нежитлового приміщення ХІХ-2 першого поверху літ. А-4 площею 751,6 кв.м., розташованого за адресою: пр. Моторобудівників, буд. 58, м. Запоріжжя, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 21257548 від 15.06.2020. 
Між Концерном “Міські теплові мережі”  та  Товариством з обмеженою відповідальністю “КАМЕЛОТ ПРАЙМ” укладено типовий індивідуальний договір №73201221 від 01.11.2021 про надання послуги з постачання теплової енергії (далі - Договір) 
Позивачем в період з листопада 2021 по  травень 2022 було надано послуги  з теплопостачання в нежитлове приміщення за адресою: м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, № 58.
Споживачу були виставлені рахунки на оплату спожитої послуги з постачання теплової енергії № 73201221 за листопад 2021 року на суму 23934,17 грн., за грудень 2021 року на суму 19943,63 грн., за січень 2022 року на суму 29398,62 грн., за лютий 2022 року на суму 15399,82 грн., за березень 2022 року на суму – 29847,17 грн., за квітень 2022 року на суму 5038,14 грн., за травень 2022 року на суму 5038,14 грн. 
Рахунки надавалися в електронній формі, у тому числі за допомогою доступу до електронних систем обліку теплової енергії. Окрім того вказані рахунки були надіслані на адресу споживача засобами поштового зв`язку, про що в матеріали справи надано відповідні докази. 
Відповідачем не виконано зобов`язання щодо оплати наданих послуг, що і стало підставою для звернення позивача з позовними вимогами про стягнення  суми вартості наданих послуг у розмірі 68  905,34 грн.
Щодо викладених обставин колегія зазначає наступне.
Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, за приписами ч. 2  статті 11 Цивільного кодексу України  (ЦК України), є договір.
Відповідно до приписів  ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до  ст. 526 ЦК України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Відповідно до  ст.903    ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Правовідносини в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України “Про житлово-комунальні послуги”, Законом України “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання”, Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21 серпня 2019 № 830, Положенням про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315 про затвердження “Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг” та іншими нормативно-правовими актами України.
Згідно п. 1 ч. 1  ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2  ст. 7 цього Закону  обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до ч. 1  ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"  споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Концерн “Міські теплові мережі” є юридичною особою, метою діяльності якої відповідно до п. 2.1 Статуту є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на постійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну. 
Предметом  діяльності Концерну “Міські теплові мережі” є виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут тощо. (п. 2.2 Статуту).
Згідно із частиною 7 статті 14 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” (далі - Закон) до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини 5 статті 13 цього Закону. 
Частиною 5 ст. 13 Закону встановлено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір з ними укладається індивідуальний договір про надані комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Відповідно до статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
02.10.2021 на виконання вимог Закону  України “Про житлово-комунальні послуги”  позивач на офіційному сайті розмістив індивідуальні договори на послугу з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Вказані договори є публічними договорами приєднання та вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Умови вказаних договорів будуть застосовуватись до співвласників багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, які обрали форму індивідуального договору та до власників індивідуальних (садибних) житлових будинків.
Частиною 5 статті 13 даного Закону встановлено, що в разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.
У разі укладення публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг виконавці комунальних послуг розміщують вимоги до якості відповідних послуг згідно із законодавством та іншу необхідну інформацію для кожного багатоквартирного будинку окремо на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на власному веб-сайті. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування таких вимог у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Тобто внесення змін до публічного договору приєднання законодавством не допускається оскільки вказане призведе до порушення прав інших суб`єктів імперативно визначених відносин.
Крім того ч. 6 ст. 633 ЦК України передбачено, що умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору є нікчемними.
Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про житлово-комунальні послуги” передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
Враховуючи, що  протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору співвласники багатоквартирного будинку за адресою: м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, № 58, не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги, то  станом на 01.11.2021 типовий індивідуальний договір № 73201221 про надання послуги з постачання теплової енергії (далі - Договір) є укладеним між позивачем та ТОВ “Камелот Прайм”, як власником нежитлового приміщення у  зазначеному будинку. 
Пунктом 4 Типового індивідуального договору № 73201221 встановлено, що фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток), сплата рахунка за надану послуги, факт отримання послуги.
Згідно з п. 5 Типового договору виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.
Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання”.
Відповідно до п. 11 Типового договору обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 №    315 (далі – Методика).
Вказана Методика встановлює порядок розподілу між споживачами спожитих у будівлі/будинку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання (далі – комунальні послуги), обсяг споживання яких визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати, та послуги з централізованого водовідведення, обсяг споживання якої визначається відповідно до обсягу споживання інших комунальних послуг.
Матеріалами справи підтверджено, що Товариство з обмеженою відповідальністю “КАМЕЛОТ ПРАЙМ” є співвласником багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою пр. Моторобудівників, буд. 58, м. Запоріжжя (є власником нежитлового приміщення ХІХ-2 першого поверху літ. А-4 площею 751,6 кв.м).
Житловий будинок по за адресою: м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд. 58 обладнано приладом комерційного обліку теплової енергії “Ultraheat” заводський № 656458, що підтверджується Актом про прийняття вузла комерційного обліку на абонентський облік (після держповірки) від 02.07.2020.
Нежитлове приміщення споживача оснащено розподільчим приладом обліку теплової енергії “Sonometer 1000” заводський № 34712942, що підтверджується Актом про прийняття вузла обліку на абонентський облік від 07.07.2020.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом  нежитлове приміщення відповідача є невід`ємною частиною житлового будинку. Об`єктом теплопостачання є багатоквартирний будинок в цілому, в який надходить теплова енергія з метою опалення усіх приміщень будинку і житлових, і нежитлових приміщень. Тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку. Відсутність окремих елементів системи опалення в приміщенні не свідчить про те, що теплова енергія не споживається. Вказане приміщення не підпадає під термін неопалювальне приміщення.
Факт отримання послуги з постачання теплової енергії до житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд. 58, в якому знаходиться приміщення відповідача, підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону 2021-2022 років, які розміщені в загальному доступі в мережі Інтернет на офіційному сайті Запорізької міської ради та відповідно до яких позивачем було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі.
Подача теплоносія на об`єкт за адресою: м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд. 58, у спірному періоді підтверджується актами зняття показань приладів обліку теплової енергії за листопад 2021 року, березень 2022 року.
Таким чином, враховуючи знаходження належного відповідачу приміщення в багатоквартирному будинку, відсутність документів на підтвердження відключення від мережі опалення, у визначеному Порядком відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води порядку, колегія вважає вказане приміщення опалювальним.
Згідно  п.5 частини 2 статті 7 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідачем не надано доказів оплати наданих послуг.
З огляду на викладені обставини, апеляційний суд вважає висновок господарського суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог правильним та обґрунтованим.
Щодо доводів апеляційної скарги, колегія зазначає наступне.
Частиною 1  статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що споживач серед іншого має право у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води.
Відповідно до абзацу 6 пункту 40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007, споживач теплової енергії зобов`язаний погоджувати з теплопостачальною організацією нові підключення і відключення та переобладнання системи теплоспоживання, які є причиною збільшення або зменшення обсягу споживання теплової енергії.
Наразі чинним є Порядок відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води затверджений  наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 169 від 26.07.2019.
Відповідно до пункту 2 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання припинення споживання теплової енергії повинно бути виконано з дозволу компетентного органу та в порядку, визначеному законодавством: з дозволу постійно діючої міжвідомчої комісії, яка створена органом місцевого самоврядування, за умови отримання технічних умов, роботи по відключенню повинні проводитись монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та власника, наймача квартири. Роботи з відключення виконуються у міжопалювальний період.
Відповідачем не надано доказів відключення від системи централізованого теплопостачання, не надано звернення до теплопостачальної організації щодо повідомлення про відключення, на підставі дозволу компетентного органу, як не надано  і будь-яких доказів на підтвердження інформації щодо неспоживання відповідачем послуг з теплопостачання, зокрема проект, технічні умови тощо. 
Системи опалення приміщення відповідача є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання будинку, в якому воно розташоване, при цьому, апеляційний суд враховує, що теплопостачання - це особливий вид комунальної послуги. Система теплопостачання для здійснення покладених на неї завдань виконується з окремих технологічно пов`язаних частин, що складають систему централізованого постачання, включає сукупність взаємопов`язаних джерел теплової енергії (технічних елементів і пристроїв), призначених для передачі у приміщення необхідної кількості тепла та підтримання в них заданої температури повітряного середовища. Теплова енергія передається в опалювальні приміщення за рахунок теплопровідності, випромінювання в конвекції, і поширюється не тільки від радіаторів, але й від інших елементів системи опалення (трубопроводи, стояки, підводки тощо). Відповідно до законів термодинаміки тепло передається від більш нагрітих тіл до менш нагрітих, а теплова енергія, що міститься в повітрі, в елементах інтер`єру приміщення, передається, в тому числі, і в сусідні приміщення через внутрішні стіни, перегородки та перекриття.
Внутрішньобудинкова система опалення проектується таким чином, щоб забезпечити нормативну температуру повітря у всіх приміщеннях будинку. Згідно з пунктом 6.3.4. ДБН В.2.5-67:2013 Опалення, вентиляція та кондиціонування опалення слід проектувати з урахуванням теплового балансу між тепловтратами та теплонадходженнями, у тому числі теплоти, що регулярно надходить у приміщення від трубопроводів. Теплова енергія подається в житловий будинок через приєднану мережу і розподіляється по всьому будинку по внутрішньобудинковій системі теплопостачання, що складається із стояків, нагрівальних елементів, а також іншого обладнання розташованого на цих мережах.
При цьому, відсутність радіаторів не означає відсутність споживання послуг з централізованого опалення, оскільки наявність стояків в приміщенні свідчить про надходження тепла в приміщення.
Отже багатоквартирний будинок в цілому є об`єктом теплопостачання, в який надходить теплова енергія з метою опалення усіх приміщень будинку і житлових, і нежитлових приміщень. Тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку. 
Окрім того апеляційний суд звертає увагу, що питання правомірності відключення/невідключення нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою м.Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд. 58 (приміщення ХІХ-2 першого поверху літ. А-4, приміщення ХІХ-1 підвалу літ. А-4) було, у тому числі, предметом розгляду у справі №908/1349/19 за позовом концерну “Міські теплові мережі” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Камелот Плюс”  про визнання договору укладеним.
Верховний Суд у постанові від 14.04.2020 у справі №908/1349/19 зазначив, що з встановлених судами обставин не вбачається дотримання Товариством з обмеженою відповідальністю “Камелот Плюс”  при відключенні опалення у належних йому нежитлових приміщеннях, розташованих у багатоквартирному житловому будинку, вимог Порядку відключення від 22.11.2005 № 4. Більше того, з урахуванням змін, внесених до цього Порядку наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 № 169, таке відключення 26.10.2010 є неправомірним, оскільки було можливим лише для багатоквартирного житлового будинку в цілому. Суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, правомірності відключення нежитлових приміщень Товариства від систем опалення не з`ясував, обмежившись лише посиланнями на факт такого відключення, підтверджений актом про відключення від опалення від 26.10.2010,  у зв`язку з чим дійшов безпідставного висновку про те, що Товариство не є споживачем відповідних комунальних послуг. Натомість самовільне відключення споживача від внутрішньобудинкових систем опалення або здійснення такого відключення з порушенням встановленої законодавством процедури не припиняє статусу такого суб`єкта як споживача відповідних комунальних послуг, не звільняє його від необхідності укладення договору на постачання таких послуг та їх оплати.
Відповідачем не надано будь-яких доказів, що підтверджували б в подальшому вчинення дій щодо відключення від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води згідно процедури, передбаченої Порядком відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води затверджений  наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 169 від 26.07.2019.
Щодо доводів апеляційної скарги, що нежитлове приміщення,  власником якого є  відповідач,  передано в оренду ТОВ “Камелот Плюс” колегія зазначає  що згідно договору оренди приміщення №01/11 від 01.11.2020, ТОВ «Камелот Прайм» передало  в оренду ТОВ "Камелот Плюс" нежитлові приміщення підвалу XIX - 1 літера А-4 та ХІХ-2 першого поверху літера А-4, які знаходяться в будинку за адресою: вул. Моторобудівників,58. 
Відповідно до п.5.6. Договору, орендар повинен самостійно проводити оплату за опалення та отримав згоду власника для укладання нового договору на послуги з постачання теплової енергії після розірвання попереднього договору на послуги з централізованого опалення.
В подальшому сторонами договору оренди було підписано Додаткову угоду №1 від 01.09.2021, якою внесені зміни в п.5.6. договору, якими погоджено, що у разі припинення дії Договору №340583 від 14.03.2019, укладення нових договорів з Концерном “МТМ” та оплата за отримані послуги відповідно до умов нових договорів покладається на орендаря.
Як зазначає відповідач, копію вказаної додаткової угоди було надіслано на адресу позивача.  
Разом з тим посилаючись на те, що ТОВ "Камелот Плюс" є фактичним  отримувачем цих послуг, апелянт не надає доказів оплати  орендарем наданих послуг з теплопостачання, як передбачено умовами договору оренди № 01/11 від 01.11.2020, укладеного  між ТОВ " Камелот Прайм" та ТОВ " Камелот Плюс".
Доводи апеляційної  скарги щодо чинності Договору №340583 від 14.03.2019, укладеного між Концерном «Міські теплові мережі» та  ТОВ «Камелот Плюс», судом відхиляються, оскільки 01.05.2021 набрав чинності Закон України від 03.12.2020 № 1060-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг”. Згідно з цим Законом внесено низку змін до Законів України що регулюють житлово-комунальні відносини, в тому числі і до Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, зокрема до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону.
Статтею 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про житлово-комунальні послуги” передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
Згідно із частиною 7 статті 14 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону.
Постановами Кабінету Міністрів України № 1022 від 08.09.2021 та № 1023 від 08.09.2021 внесено зміни до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових форм договорів, відповідно до яких згідно із Законом України “Про житлово-комунальні послуги” договори за новими правилами мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності зазначених постанов.
Системний аналіз вище викладеного дає підстави для висновку, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, вважаються розірваним з 01.11.2021 в силу вимог закону та укладення споживачами з виконавцями відповідних комунальних послуг нових договорів за новими правилами, визначеними Законом України “Про житлово-комунальні послуги”.
З огляду на викладене, колегія зазначає, що відповідачем не спростовано обов`язку здійснити оплату наданих послуг з теплопостачання, які були надані позивачем. 
Відповідно до частин третьої-четвертої  статті 13 ГПК України  кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до  статті 73 ГПК України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі  статтею 77 вказаного кодексу  обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).
Відповідно до  статті 86 ГПК України  суд оцінює докази  за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.  Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.  Суд надає оцінку як зібраним у справі  доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.  
Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.
В силу приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи встановлені обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.
Відповідно до  статті 129 Господарського процесуального кодексу України  судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст.  275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Камелот Прайм" на рішення господарського суду Запорізької області від 17.01.2023 у справі №908/1570/22 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від від 17.01.2023 у справі №908/1570/22 залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Камелот Прайм".
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                                В.Ф.Мороз

Суддя                                                                                                    А.Є.Чередко

Суддя                                                                                                    Л.А.Коваль