Справа № 466/9916/21                                 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2182/22                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
       Категорія: 84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       20 червня 2023 року                                                 м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Зеліско-Чемерис К.Р., 
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 , 
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа – державний реєстратор Жирівської сільської ради Павлишин Назар-Павло Андрійович, про скасування рішення державного реєстратора, 

в с т а н о в и в:
У жовтні 2021 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому просила скасувати рішення державного реєстратора Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Павлишина Н.-П.А. №51841242 від 31.03.2020 року про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю – гараж літ. «В», загальною площею 14,8 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їй та відповідачці ОСОБА_3 належало на праві спільної часткової власності будинковолодіння, розташоване у АДРЕСА_1 .
Згідно з розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №150 від 01.03.2018 року «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку на АДРЕСА_1 », проведено розподіл даного будинковолодіння на два окремі самостійні будинки з присвоєнням поштових адрес, а саме: частині житлового будинку під літерою «А-1», загальною площею 41,1 кв.м., житловою площею 28,6 м.кв., з гаражем під літ. «Б», яка належить позивачу ОСОБА_4 , залишено поштову адресу: АДРЕСА_1 ; частині житлового будинку під літерою «А-1», загальною площею 55,4 м.кв., житловою площею 37,3 м.кв., з гаражем під літ. «В», яка належить відповідачці ОСОБА_3 , присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 .
Для обслуговування вказаного будинковолодіння було відведено земельну ділянку, загальною площею 0,0557 га, яка не приватизована по даний час.
З метою приватизації даної земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було подано заяву у Львівську міську раду про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою.
Згідно ухвали Львівської міської ради №5279 від 20.06.2019 року «Про надання громадянам дозволу на виготовлення документації із землеустрою», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою для оформлення землекористування на земельні ділянки, які раніше були надані у користування громадянам для обслуговування індивідуальних житлових будинків.
Попередньо, ОСОБА_4 було замовлено у землевпорядній організації ТОВ «Галгеокадастр» акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки з метою здійснення реального поділу земельної ділянки між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .
З абрису встановлення меж земельної ділянки вбачається, що гараж «В», який відноситься до частини будинку АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 , позначено як руїну, у зв`язку з тим, що фактично його не існувало з 90-тих років.
Разом з тим, зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.10.2021 року №278369078, позивачу стало відомо, що державним реєстратором Павлишиним Н-П.А. прийнято рішення №51841242 від 31.03.2020 року про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю (гараж літ. «В»), загальною площею 14,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .
Позивач зазначає, що вона позбавлена можливості затвердити документацію із землеустрою у зв`язку з тією обставиною, що гараж під літ. «В», якого не існувало, але який документально належить до будинку ОСОБА_3 , розташований на частині земельної ділянки, яка згідно акту встановлення та узгодження меж, відноситься до належного їй будинку по АДРЕСА_1 .
Вважає, що оспорюване рішення державного реєстратора прийняте з грубим порушенням чинного законодавства. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року позов задоволено. 
Скасовано рішення державного реєстратора Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Павлишина Н.-П.А. №51841242 від 31.03.2020 року про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю (гараж літ. «В») загальною площею 14,8 кв.м., розташованого у АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн. 
Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що предметом оскарження в даній справі є рішення державного реєстратора Жирівської сільської ради Павлишина Н.-П.А., однак, державний реєстратор не був залучений до участі у справі в якості відповідача, відтак, через неналежний суб`єктний склад учасників справи наявні підстави для відмови в задоволенні позову. При цьому, апелянт покликається на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 17 травня 2021 року у справі №309/2340/15-ц та в постанові від 28 жовтня 2020 року в справі 761/23904/19.
Також зауважує, що, оспорюючи реєстрацію права власності відповідача на нежитлову будівлю, позивач не довів, а суд першої інстанції не встановив, як саме реєстрація за відповідачем права власності на гараж під літ. «В» порушила права чи законні інтереси позивача, і які саме права позивача порушено.
Апелянт вважає абсурдним твердження позивача про те, що гараж під літ. «В» знаходиться на земельній ділянці, яка відноситься до її будинку, адже об`єкт нерухомого майна не має права на землю, відповідно, за жодною будівлею не може бути закріпленою земельна ділянка. 
Звертає увагу, що акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки за жодних умов не являється документом, який засвідчує факт виникнення права на землю або має наслідком виникнення такого права (є правовстановлюючим), а інших документів, які б підтверджували наявність у позивача прав на земельну ділянку, на якій розміщено вказаний гараж, немає.
Вважає, що позивач звернулася до суду з метою захисту уявного, а не реального права, що не відповідає завданням цивільного судочинства. 
Наголошує, що гараж під літ. «В» був допоміжним приміщенням до будинку АДРЕСА_1 , як і гараж під літ. «Б», 24.05.2017 року позивач та відповідач склали спільну заяву, посвідчену нотаріально, згідно якої вони, як співвласники житлового будинку, дали згоду на його поділ з припиненням права спільної часткової власності, внаслідок якого позивачці відійшов гараж під літ. «Б», а відповідачці – гараж під літ. «В», а належній кожній із них частині будинку присвоєно окремий будинковий номер. 
Зазначає, що гараж під літ. «В» є нерухомим майном і має адресу, яка відмінна від адреси, за якою позивач має намір приватизувати земельну ділянку, тому наявність спірного гаража жодним чином не створює позивачу перешкоди у затвердженні документації із землеустрою.
На переконання апелянта, положення статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають застосуванню при реєстрації права власності на спірний гараж, оскільки, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.01.2017 року підтверджується факт реєстрації права спільної часткової власності відповідача на 58/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , складовими частинами якого є гараж під літ. «Б» та гараж під літ. «В».
Звертає увагу, що зазначені гаражі сторони, як співвласники будинку, поділили між собою під час поділу спільного майна, що підтверджується їхньою спільною заявою від 24.05.2017 року, й надалі, гараж під літ. «В», що належав до будинку АДРЕСА_1 , було виділено в окремий об`єкт нерухомого майна за заявою його власника ( ОСОБА_3 ) від 23.12.2019 року та висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 25.03.2020 року. 
Зауважує, що акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки не є документом інвентаризації, відповідно не може характеризувати технічного стану будівель, з абрису встановлення меж земельної ділянки випливає, що у межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка відводиться позивачеві, не включено територію, на якій знаходиться гараж під літ. «В», відповідач повністю з таким погоджується та готова підписати, акт, тому вважає, що спір між сторонами відсутній. 
Окремо звертає увагу суду на необґрунтованість рішення суду в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн., оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення позивачем витрат на правову допомогу, як в заявленому розмірі 20000 грн., так і в розмірі, який стягнуто судом, окрім того, позивачем не додано ні договору про надання правової допомоги, ні доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, ні доказів оплати таких робіт та послуг.
08.11.2022 року позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечує доводи та вимоги апелянта.
В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу особа має право звернутися до суду (ст.16 ЦК).
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Вказаний перелік не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом положень зазначених норм права, розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Суд забезпечує захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються, шляхом здійснення провадження у справах.
При цьому, суд має встановити наявність в особи суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких особа звернулася до суду, адже на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Крім того, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.
Отже, первинним при вирішенні спору є встановлення факту порушення права особи, за захистом якого вона звернулась до суду.
З матеріалів справи встановлено, що на підставі договору дарування від 18.01.2017 року позивач ОСОБА_4 отримала в дар 42/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 14.01.2017 року отримала в дар 58/100 частин цього будинку, разом із відповідною часткою допоміжних будівель та споруд (а.с.9, 51).
В цілому, житловий будинок по АДРЕСА_1 , співвласниками якого були сторони, складався з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 65,9 кв.м., та кухні, загальною площею 96,5 кв.м. До будинку належали (складові частини об`єкта нерухомого майна): житлова прибудова А-1, гараж «Б» та гараж «В».
Кожна із сторін зареєструвала своє право власності на частку в будинку в установленому законом порядку.
Так, зокрема, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер витягу: 78134088), сформованим 14.01.2017 року (а.с.51), відповідачка ОСОБА_3 є власником 58/100 частин вказаного будинку. 
В цьому витягу, станом на 14.01.2017 року, зафіксовано наявність належних до будинку гаражів «Б» та «В», як складових частин будинку.
Нотаріально посвідченою спільною заявою від 24.05.2017 року (а.с.50) ОСОБА_3 – власник 58/100 часток та ОСОБА_4 – власник 42/100 часток будинку АДРЕСА_1 дали згоду поділити будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 96,5 кв.м., житловою площею 65,9 кв.м., на два окремих будинки з наступним припиненням права спільної часткової власності на вище вказаний будинок, а саме:
- залишити будинковий номер АДРЕСА_1 належній ОСОБА_4 частині будинку (42/100) №15 позначеній в технічному паспорті під індексом І пл.3,4 кв.м. – тамбур; 3-1 пл.9,1 кв.м. – кухня; 3,2 пл. 28,6 кв.м. – житлова; загальною площею 41,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м.; гараж під літ. «Б»;
- виділити в натурі належні ОСОБА_3 58/100 часток вказаного будинку, позначених в технічному паспорті під індексами І пл.6,9 кв.м. – підвал; ІІ пл.2,5 кв.м. – коридор; 2-1 пл.5,4 кв.м. – коридор; 2-2 пл.14,1 кв.м. – житлова; 2-3 пл.9,2 кв.м. – житлова; 2-4 пл.14,0 кв.м. – житлова; 2-5 пл.1,5 кв.м. – коридор; 2,6 пл.1,8 – санвузол; загальною площею 55,4 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м.; гараж під літ. «В», з присвоєнням окремого будинкового номера АДРЕСА_2 . 
Згідно розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №150 від 01.03.2018 року «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку на АДРЕСА_1 », з урахуванням спільної заяви співвласників будинку та рішення міжвідомчої комісії (протокол №8/2 від 27.02.2018 року), розділено будинковолодіння АДРЕСА_1 на два окремі самостійні будинки з присвоєнням поштових адрес, а саме:
- частині житлового будинку під літерою «А-1», загальною площею 41,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., гараж «Б», які належать ОСОБА_4 , залишити поштову адресу: АДРЕСА_1 ;
- частині житлового будинку під літерою «А-1», загальною площею 55,4 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м., гараж «В», які належать ОСОБА_3 , присвоїти поштову адресу: АДРЕСА_1 .
Після поділу будинку, позивач ОСОБА_4 зареєструвала право власності на будинок АДРЕСА_1 , складовою частиною якого є гараж «Б» (а.с.11).
Відповідачка ОСОБА_3 зареєструвала своє право власності на будинок АДРЕСА_1 (а.с.8).
На підставі заяви відповідачки ОСОБА_3 від 23.12.2019 року, оспорюваним рішенням державного реєстратора ОСОБА_5 від 31.03.2020 року окремо зареєстровано право власності на гараж «В», як нежитлову будівлю, загальною площею 14,8 кв.м., по АДРЕСА_1 (а.с.8).
З метою приватизації закріпленої за вказаним будинковолодінням земельної ділянки, загальною площею 0,0557 га, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали заяви у Львівську міську раду про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою.
Згідно ухвали Львівської міської ради №5279 від 20.06.2019 року «Про надання громадянам дозволу на виготовлення документації із землеустрою» (а.с.14), ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою для оформлення землекористування на земельні ділянки, які раніше були надані в користування громадянам для обслуговування індивідуальних житлових будинків.
З абрису встановлення меж земельної ділянки вбачається (а.с.13 зворот), що належний на праві власності відповідачці ОСОБА_3 гараж літ. «В» позначено як руїну.
Згідно з наданою на запит адвоката Брони М.В. інформацією обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (а.с.15), гараж літ. «В», що знаходиться на земельній ділянці №№ НОМЕР_1 – АДРЕСА_1 , згідно проведеного обстеження станом на 11.02.2021 року, «знаходиться в зруйнованому стані: дві стіни обвалені, одна стіна деформована та похилена в середину будівлі; перекриття з покрівлею завалено всередину будівлі і консольно тримається на вцілілих стінах». 
Разом з тим, наведеними вище правовстановлюючими документами підтверджено право власності відповідачки ОСОБА_3 на спірну будівлю гаража літ. «В», яка відійшла їй за спільною згодою двох співвласників будинку внаслідок його поділу, тому позивач не має права на земельну ділянку, на якій розміщена ця будівля гаража. 
При цьому, для приватизації позивачем земельної ділянки, не має правового значення, в якому стані знаходиться будівля гаража літ. «В», оскільки цей гараж є власністю відповідачки і зареєстрований у складі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тобто іншою, ніж адреса будинку позивачки.
Також необхідно зазначити, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що їй було відмовлено у виготовленні та/або затвердженні документації із землеустрою для приватизації земельної ділянки, на якій знаходиться її будинок та належна до нього будівля гаража літ. «Б», для обслуговування належного їй на праві власності нерухомого майна.
Отже, правових підстав для висновку про порушення прав позивачки оспорюваною реєстрацією права власності відповідачки на будівлю гаража літ. «В» немає.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що державний реєстратор повинен бути відповідачем у даній справі, оскільки згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року (справа №823/2042/16, провадження №11-377апп18), належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. 
Водночас, відхилення цих доводів апеляційної скарги не впливає на правильність позиції відповідача щодо недоведеності факту порушення прав позивача оспорюваною державною реєстрацією права власності відповідача на належний їй гараж.
Отже, суд першої інстанції неправильно встановив характер спірних правовідносин та допустив порушення норм матеріального права, не застосувавши матеріальний закон, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, що призвело до помилкових висновків суду по суті вирішення даного спору, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 з наведених вище мотивів. 
У зв`язку з перебуванням одного із членів колегії суддів у відрядженні в період з 26 по 30 червня 2023 року включно, повний текст постанови складений 03 липня 2023 року.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 03 липня 2023 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                           С.М. Копняк

                                                А.В. Ніткевич