РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2023 року 
м. Рівне

Справа № 570/2571/22
Провадження № 22-ц/4815/923/23

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача      – Шимківа С.С.,
суддів:                 – Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на додаткове рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 червня 2023 року (ухвалене у складі судді Красовського О.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ будинковолодіння,-
в с т а н о в и в :
У липні 2022 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 про поділ будинковолодіння.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 03 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ будинковолодіння – задоволено.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 13 липня 2023 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 03 травня 2023 року в частині обраного варіанту поділу спірного будинковолодіння – змінено.
Додатковим рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 06 червня 2023 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 240 грн. судових витрат.
Не погоджуючись із додатковим рішенням місцевого суду,  ОСОБА_2  оскаржила його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з неї витрати на проведення експертизи, оскільки вона визнала позов і потреби в її призначенні не було. Вважає, що до не ухвалення судом рішення в підготовчому засіданні. Призвела поведінка позивача, який не заявив конкретних позовних вимог, а тому судові витрати повністю або частково слід покласти на нього, що передбачено ч. 9 ст. 141 ЦПК України.
Просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у стягнення судових витрат.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове її задоволення, виходячи з наступного.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та проведення експертизи.
Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 4, ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною третьою ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Частиною 8 вищевказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. 
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір — обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Стороною позивача заявлено до стягнення судові витрати, які складаються з: - витрат на проведення експертизи в розмірі 9 240 грн. (рахунок №117/22С від 02 листопада 2022 року, копія квитанції до платіжної інструкції №39438098); - витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн. (договір про надання правової допомоги від 15.07.2022 року, квитанції до прибуткового касового ордера №7 від 15.02.2022 року, №25 від 04.05.2023 року, опис виконаної роботи).
Надані стороною позивача докази про понесення судових витрат під час судового розгляду справи є достатніми, допустимими і достовірними та підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.
Разом з цим, виходячи з встановлених обставин справи та норм процесуального законодавства, апеляційний суд вважає, що обґрунтованим до стягнення буде розмір витрат на правову допомогу, який складає 3000 грн., що буде співмірним із складністю справи, тривалістю її розгляду, характером позовних вимог, обсягом виконаних робіт (наданих послуг) і часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг).
Таким чином, з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення 9 240 грн. - витрат на проведення експертизи в розмірі та 3000 грн. - витрат на правову допомогу, а всього - 12 240 грн..
Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Додаткове рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 червня 2023 року в частині визначеного до стягнення розміру судових витрат – змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 240 грн. судових витрат.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                            Шимків С.С.
Судді:                                                         Гордійчук С.О.

        Ковальчук Н.М.