КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 752/30203/21
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/3776/2023
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Залізняка Івана Івановича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 2 серпня 2022 року (суддя Машкевич К.В.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дом Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги,            
 
встановив:
 
у грудні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 2416,01грн заборгованості та 754,30грн інфляційних нарахувань і 3 % річних за надані житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 ; 3639,50грн заборгованості та 879,12грн інфляційних нарахувань і 3 % річних за надані житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 ; 7346,15грн заборгованості та 1128,72грн інфляційних нарахувань і 3 % річних за надані житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_3 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ТОВ «Дом Сервіс» є організацією, яка надає послуги з обслуговування житлового будинку та прилеглої прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі Акту приймання-передачі житлового комплексу з балансу ТОВ «УМК» на баланс ТОВ «Дом Сервіс» від 19 серпня 2017 року.
Позивач посилався на те, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником квартир: АДРЕСА_5 , згідно договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 1554 від 01 грудня 2015 року; АДРЕСА_6 , згідно договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 21 березня 2016 року; АДРЕСА_9 , згідно договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 1555 від 1 грудня 2015 року.
Позивач стверджував, що забезпечує житлово-комунальні послуги у квартири, які належать відповідачу, надсилав йому платіжні документи для оплати наданих послуг, однак відповідачем надані послуги оплачені не у повному обсязі, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з врахуванням положень ст. 625 ЦК України.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 2 серпня 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дом Сервіс» заборгованість за житлово-комунальні послуги: за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 2416,01грн, інфляційну складову боргу у розмірі 514,74грн, 3 % річних у розмірі 239,56грн; за адресою: АДРЕСА_2 в розмірі 3639,50грн, інфляційну 

складову боргу у розмірі 580,89грн, 3 % річних у розмірі 298,23грн; за адресою: АДРЕСА_3 в розмірі 7346,15грн, інфляційну складову боргу у розмірі 780,40грн, 3 % річних у розмірі 348,31грн, та судовий збір в сумі 2 700грн.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Залізняк І.І. просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, та здійснити поворот виконання рішення.
Представник відповідача вважає, що позивачем неправомірно нарахована заборгованість за надані житлово-комунальні послуги по кожній квартирі за період з 1 листопада 2017 року, оскільки відповідач набув право власності на квартири АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 лише 13.02.2018 року, що підтверджується відповідними відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а у володіння відповідача квартири були передані 24 січня 2018 року (квартири АДРЕСА_10 ) та з 7 лютого 2018 року (квартира АДРЕСА_11 ), тому позивач саме з цього періоду міг надавати відповідачу житлово-комунальні послуги .
Також представник відповідача зазначає, що позивач звернувся до суду із даним позовом 15 грудня 2021 року, а тому ним було пропущено строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за період із листопада 2017 року по 15 грудня 2018 року.
Посилаючись на примусове виконання рішення суду від 2 серпня 2022 року приватним виконавцем Мініною М.С. шляхом списання грошових коштів з банківського рахунку відповідача, адвокат Залізняк І.І. просить здійснити поворот виконання рішення суду відповідно до ч. 1 ст. 444 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду без змін, вважаючи доводи представника відповідача безпідставними, оскільки 24 січня та 7 лютого 2018 року ОСОБА_1 були підписані акти прийому-передачі квартир, їх огляду та прийняття за якістю. Відповідно п. 4 зазначених актів, відповідач зобов`язався невідкладно укласти договори на обслуговування та сплачувати платежі за утримання будинку та прибудинкової території, а також компенсувати вартість комунальних послуг, наданих відповідними організаціями, по встановленим тарифам на підставі виставлених рахунків на оплату комунальних послуг, починаючи з 1 листопада 2017 року.
Також позивач зазначає, що розрахований представником відповідача строк позовної давності суперечить перехідним положенням ЦК України, а саме п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
13 січня 2023 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Залізняком І.І. до Київського апеляційного суду подана заява про поворот виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 2 серпня 2022 року, в якій представник відповідача просить стягнути з ТОВ «Дом Сервіс» на користь відповідача 11 087грн 64коп.
Також адвокатом Залізняком І.І. 13 січня 2023 року подана заява про відшкодування витрат, пов`язаних із розглядом справи, в якій представник відповідача просить стягнути з ТОВ «Дом Сервіс» на користь відповідача 15 000грн витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_7 , квартири АДРЕСА_8 та квартири АДРЕСА_9 на підставі договорів купівлі-продажу майнових 

прав на квартиру від 1 грудня 2015 року, від 21 березня 2016 року та від 1 грудня 2015 року відповідно. Право власності ОСОБА_1 на квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 13 лютого 2018 року (с.с.29-34).
На підставі акту приймання-передачі житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_4 від 19 серпня 2017 року ТОВ «Дом Сервіс» прийняло на баланс зазначений будинок з балансу ТОВ «УМК» (с.с. 16-21).
24 січня 2018 року між ТОВ «УМК» та ОСОБА_1 був підписаний акт прийому-передачі квартири, її огляду та прийняття за якістю до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 1 грудня 2015 року, відповідно до якого відповідач прийняв у власність квартиру АДРЕСА_5 та зобов`язався невідкладно укласти договір на обслуговування та сплачувати платежі за утримання будинку та прибудинкової території, а також компенсувати вартість комунальних послуг, наданих відповідними організаціями по встановленим тарифам на підставі виставлених рахунків на оплату комунальних послуг, починаючи із 1 листопада 2017 року  (с.с. 22).
24 січня 2018 року між ТОВ «УМК» та ОСОБА_1 був підписаний акт прийому-передачі квартири, її огляду та прийняття за якістю до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 21 березня 2016 року, відповідно до якого відповідач прийняв у власність квартиру АДРЕСА_6 та зобов`язався невідкладно укласти договір на обслуговування та сплачувати платежі за утримання будинку та прибудинкової території, а також компенсувати вартість комунальних послуг наданих відповідними організаціями по встановленим тарифам на підставі виставлених рахунків на оплату комунальних послуг, починаючи із 1 листопада 2017 року  (с.с. 23).
7 лютого 2018 року між ТОВ «УМК» та ОСОБА_1 був підписаний акт прийому-передачі квартири, її огляду та прийняття за якістю до Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 1 грудня 2015 року, відповідно до якого відповідач прийняв у власність квартиру АДРЕСА_9 та зобов`язався невідкладно укласти договір на обслуговування та сплачувати платежі за утримання будинку та прибудинкової території, а також компенсувати вартість комунальних послуг наданих відповідними організаціями по встановленим тарифам на підставі виставлених рахунків на оплату комунальних послуг, починаючи із 1 листопада 2017 року  (с.с. 24).
Згідно статуту ТОВ «Дом Сервіс», товариство здійснює функції утримання на балансі переданих йому за договором з власником житлових будинків, споруд та іншого майна, забезпечення належного рівня житлово-комунального обслуговування населення, створення відповідних умов для проживання.
Відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості за наданні послуги по утриманню  будинку та прибудинкової території, станом на 1 грудня 2021 року заборгованість відповідача становить: по квартирі № 7 - 2 416грн 01коп.; по квартирі АДРЕСА_8 - 3 639грн 50коп., по кватирі № 220А - 7 346грн 15коп.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надає житлово-комунальні послуги, які у повному обсязі не оплачені відповідачем, як власником квартир.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на  нормах матеріального права.
За змістом статей 319, 322 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості та доводів апеляційної скарги, спірний період виникнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території триває з 1 листопада 2017 року по січень 2018 року. 

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.
Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. 
У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. 
10 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» у новій редакції.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тут і далі у редакції від 9 листопада 2017 року, до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання 

внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
            Пунктами 1 та 5 частини 2 статті 7 Закону передбачено, щоіндивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом;оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Частина перша статті 12 зазначеного закону передбачає, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Згідно частини 1 статті 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками.
Матеріали справи не містять договору про надання житлово-комунальних послуг, укладеного між сторонами.
Разом з цим, відповідач у апеляційній скарзі не заперечує, що ТОВ «Дом Сервіс» надає послуги з утримання будинку АДРЕСА_4 , у якому розташовані належні йому квартири, та прибудинкової території. 
Також апеляційна скарга не містить доводів неправильності нарахування вартості послуг у спірний період.
За  таких обставин, колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є правильним і відвідачем не спростовується, а позивач у даному спорі є належним.
Оцінюючи доводи відповідача про відсутність правових підстав для стягнення з нього заборгованості за житлово-комунальні послуги у період з 1 листопада 2017 року по 1 лютого 2018 року, колегія суддів зазначає про наступне.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 4) інші юридичні факти.
За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Стаття 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися 

належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
24 січня 2018 року та 7 лютого 2018 року відповідач підписав акти прийому-передачі квартир АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 та АДРЕСА_11 , у пункті 4 яких зазначено, що покупець ( ОСОБА_1 ) зобов`язується компенсувати вартість комунальних послуг, наданих відповідними організаціями, по встановлених тарифам на підставі виставлених рахунків на оплату комунальних послуг, починаючи з 1 листопада 2017 року.
Таким чином, відповідач взяв на себе зобов`язання компенсувати житлово-комунальні послуги, починаючи з 1 листопада 2017 року, однак взяті зобов`язання не виконав, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про стягнення виниклої заборгованості.
Апеляційна скарга не містить доводів неправомірності застосування судом першої інстанції положень ст. 625 ЦК України, тому колегія суддів рішення суду в цій частині не переглядає відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Щодо доводів представника відповідача про застосування позовної давності колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. 
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з обслуговування будинку та прибудинкової території, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався і діяв на час пред`явлення даного позову.
З урахуванням того, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку 

позовної давності було 21 грудня 2020 року, а закон №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 2 квітня 2020 року, вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідача пред`явлені у межах позовної давності. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення беззмін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому відсутні підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
Щодо зазначених в апеляційній скарзі та в окремій заяві від 13 січня 2023 року вимог представника ОСОБА_1 про поворот виконання рішення, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно ч. 1, 2 ст. 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Оскільки колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, правових підстав для здійснення повороту виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 2 серпня 2022 року немає.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Враховуючи, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, відсутні правові підстави для відшкодування відповідачу понесених судових витрат у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги та на професійну правову допомогу.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
 
                                                         постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Залізняка Івана Івановича - залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 2 серпня 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                     І.М. Рейнарт
 
Судді                                                                        Г.М. Кирилюк
                                                                           
                                                                                             Т.І. Ящук