Дата документу 25.07.2023 Справа № 328/2852/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 328/1791/21
Провадження №22-ц/807/134/23
Головуючий в 1-й інстанції – Новікова Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року                                 місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Майсак Віти Олександрівни на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 11 січня 2022 року, ухвалене у м. Токмак (повний текст рішення складено 14 січня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- 

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням – квартирою за АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначав, що він є власником даної квартири, яка належить йому на підставі договору дарування, посвідченого 10.08.1995 року. Разом із ним зареєстрована колишня дружина ОСОБА_1 . Відповідно до рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 07.02.2017 шлюб між ними розірваний. З грудня 2016 року відповідачка фактично в квартирі не мешкає. Речей її в квартирі не має, місце її знаходження йому не відоме. Відповідач не проживає у житловому приміщенні понад один рік без поважних причин. Реєстрація місця проживання відповідача за адресою спірної квартири та її відсутність за місцем проживання порушує право власності позивача.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 11 січня 2022 року, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – задоволено.
Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням – квартирою за АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Майсак Віти Олександрівни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені заявлених вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано те, що відповідачка вселилася до квартири позивача, як член сім`ї, іншого житла ні у власності, ні у користуванні не має, має намір проживати у спірній квартирі, одна позивач чинить їй в цьому перешкоди. 

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником квартири за АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру він набув на підставі договору дарування від 10.08.1995, реєстровий № 1-40 (а.с. 6-7).

Позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 31.05.2005 по 07.02.2017.

Відповідачка ОСОБА_1 вселилася у спірну квартиру зі згоди позивача - власника житла та проживала у ньому як член його сім`ї, дружина.

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 07.02.2017. Рішення набрало законної сили (а.с. 8). Вказані обставини не оспорюються сторонами.

Відповідно до довідок: адміністратора відділу реєстрації Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Токмацької міської ради за № 3486/13/19 від 22.10.2021 та КП «Управляюча компанія «Контакт» ТМР за № 2535 від 25.10.2021, за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано три повнолітні особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9-10).

14.12.2017 рішенням Токмацького районного суду Запорізької області, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 23.04.2018 у справі № 328/2111/17 було задоволено позов відповідачки: усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її у зазначену квартиру, що підтверджується Постановою ВС від 28.05.2020 (а.с. 35-38). Сторони визнали ці обставини та не наполягали на витребуванні та дослідженні вказаних судових рішень першої та апеляційної інстанції.

Крім того, до заперечення на відзив позивачем було надано постанову про закінчення виконавчого провадження № 56702228 від 11.10.2018, відповідно до якої 28.09.2018 року стягувача, тобто відповідача у справі ОСОБА_1 , вселено за адресою АДРЕСА_2 згідно рішення суду, про що складено відповідний акт державного виконавця. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 328/2111/17 від 20.06.2018 було закінчене на підставі п.9 ч. 1 ст. 39, ст.. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 58-59). Вказана постанова сторонами не оскаржувалась.

Таким чином, 11.10.2018 рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 14.12.2017 яким усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її у зазначену квартиру було виконане.

З висновку за зверненням ОСОБА_1 від 06.10.2017, вбачається, що остання не могла попасти до спірної квартири для того, щоб забрати свої речі, а не для вселення та проживання. (50-51).

З висновку за зверненням ОСОБА_1 від 11.12.2017 вбачається, що остання зверталась до правоохоронних органів 10.12.2017 з приводу того що її колишній чоловік не віддає її речі, а не з приводу неможливості вселення та проживання у спірній квартирі. При цьому з пояснень відповідачки, відповідно до вказаного висновку, вона не виявила свої речі при огляді квартири, що свідчить про те що відповідачка мала доступ до спірної квартири (а.с. 48-49).

З висновку за зверненням ОСОБА_1 від 20.02.2018 вбачається, що остання зверталась до правоохоронних органів 19.02.2018 з приводу того що її колишній чоловік забрав її телевізор, а не з приводу неможливості вселення та проживання у спірній квартирі (а.с. 44-45).

З доповідної записки, щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 23.10.2018, в якому вона повідомляла про конфлікт з колишнім чоловіком, який не пустив її до спірної квартири, вбачається, що ОСОБА_2 повідомив «що після того як відповідачка в присутності представника юстиції вселилась до квартири, вона більше не з`являлась. Де вона мешкає йому невідомо. Проживати в квартирі він їй не забороняв». Свідків конфлікту не було (а.с.46-47).

З доповідної записки, щодо розгляду звернення ОСОБА_1 від 07.07.2020, в якому вона повідомляла, що спірна квартира належить їй, а колишній чоловік її не впускає, вбачається, що відповідач взагалі не надавав жодних письмових пояснень. В судовому засіданні позивач наполягав, що після того як відповідачка в присутності представника юстиції вселилась до квартири, вона більше не з`являлась. З вказаної записки не вбачається свідків конфлікту (а.с. 43).

Таким чином, з наданих документів вбачається, що відповідачка зверталась до правоохоронних органів щодо майна, яке залишилось у квартирі. Жодних свідків щодо відмови позивача у її допуску до квартири для проживання встановлено не було.

Пояснення відповідачки, що вона не мала ключів від спірної квартири, спростовуються постановою про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з її вселенням до квартири та поясненнями позивача, що він віддав їй ключі від спірної квартири в присутності державного виконавця, проте вона жодного разу до спірної квартири не з`являлась. Жодних доказів зворотнього суду не надано, клопотань про допит свідків сторонами не заявлено.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, що вона підтвердила в судовому засіданні, а тому право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується , виходячи із наступного.

За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. 

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє відповідача права на користування житловим приміщення, до якого відповідач вселилася як член сім`ї власника на законних підставах за його згодою. До аналогічного правового висновку дійшов Верховий Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №640/16022/16-ц.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як було зазначено вище, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Між тим, матеріли справи вказують на протилежне. Так, встановлено, що відповідачка у серпні 2017 року звернулася з позовом до позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення. 14.12.2017 рішенням Токмацького районного суду Запорізької області, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 23.04.2018 у справі № 328/2111/17 було задоволено позов відповідачки: усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її у зазначену квартиру, що підтверджується Постановою ВС від 28.05.2020 (а.с. 35-38). 

Не дивлячись на те, що виконавче провадження з виконання вказаного рішення про вселення закінчено у зв`язку із повним фактичним виконанням 11.10.2018 року (а.с.55-57), вже 23.10.2018 року ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів з підстав недопуску її у квартиру за місцем реєстрації (а.с.47). 

Таким, чином, відповідачка не проживає у спірній квартирі з поважних причин, а саме з підстав чинення їй перешкод у цьому з боку позивача, тому підстави для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням відсутні.

Суд першої інстанції, дійшов помилкових висновків, щодо доведеності вимог позову, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Майсак Віти Олександрівни задовольнити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 11 січня 2022 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 26 липня 2023 року.

Судді:                                                 С. В. Кухар

                                        О.В. Крилова

О.З. Поляков