КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
справа №361/8787/15-ц                                              Головуючий у І інстанції - Петришин Н.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/149/2023       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
21 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого    Гуля В.В.,
суддів                Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
за участю секретаря судового засідання   Линок В.О.   
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Оболонь інвест плюс», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2015 року позивач ПАТ «Укрсиббанк» звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 39 633,29 доларів США, суму боргу по сплаті пені у розмірі 69 689,36грн, а також судовий збір.
В обґрунтування вимог зазначав, що 07 травня 2008 року між ПАТ «Укрсиббанк»  та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № НОМЕР_1 , згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі                 100 000 доларів США.
Вказував, що позичальник зобов`язався повернути кредитні кошти у повному обсязі не пізніше 07 травня 2018 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 14,00 % річних.
Посилався на те, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачці можливість розпоряджатися кредитним коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Проте, відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.
Станом на 02 грудня 2015 року заборгованість відповідача з повернення кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 36 633, 29 доларів США та пеня у розмірі 69 689,36 грн.
На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 39 633,29 доларів США, пеню у розмірі 69 689,36 грн та судовий збір у розмірі 15 219,13 грн.
Не погоджуючись з указаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що суд першої інстанції неналежним чином здійснив оцінку поданих сторонами доказів, допустив ряд істотних процесуальних порушень правил цивільного судочинства, внаслідок чого дійшов хибних висновків про обґрунтованість позовної заяви, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
У мотивування вимог зазначала, що судом першої інстанції не було досліджено належним чином того, що підставою для подання зустрічного позову стало недотримання сторонами договору умов чинних нормативних актів та зазначення при цьому істотних умов договору, зокрема п.1.5. та п.3.4.1, згідно з якими було визначено порядок зарахування кредитних коштів позивачем та порядок їх повернення відповідачкою.
Уважала, що встановлена банком умова погашення кредиту в іноземній валюті на внутрішній технічний номерний рахунок банку суперечить встановленому чинним законодавством порядку повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банків, є грубим порушенням Генеральної ліцензії банку.
Вказувала, що судом першої інстанції не були взяті до уваги інші положення кредитного договору, не було звернуто увагу на врегульований між сторонами договору порядок надання кредиту, порядок повернення кредиту, порядок та підстави для направлення вимоги щодо дострокового повернення грошових коштів тощо.
Посилалася на те, що виконання позивачем вимог з надання грошових коштів згідно п.1.1. договору мало би бути здійснено 07 травня 2008 року, у зв`язку з чим граничний строк для повернення позичальником отриманих від банку грошових коштів закінчується                           07 травня 2018 року за умови не застосування іншого строку в порядку, передбаченому договором.
Також, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року №638/13683/15-ц, зазначала, що суд першої інстанції взагалі залишив поза увагою те, що відсутність встановлення факту направлення позивачем та отримання відповідачкою вимоги від 20 серпня 2015 року, яка мала би бути направлена з урахуванням умови п.6.1.2. договору, не може мати наслідком покладення на відповідачку тягаря дострокового погашення заборгованості.
Таким чином, на переконання відповідача, для суду першої інстанції існувала обґрунтована самостійна підстава для відмови у задоволенні позову з огляду на те, що на момент подання позову у позивача не виникло право вимоги дострокового повернення кредитних коштів, а відтак і не вбачається факту порушення права позивача.
 Зауважувала, що підписи в наданих позивачем копіях заяви про видачу готівки №108 від 07 травня 2008 року, №110 від 12 травня 2008 року та №37 від 13 травня 2008 року їй не належать, а самі документи містять ознаки підробки.
Посилається на те, що відповідач та його представник не були належним чином повідомлені про судове засідання, призначене на 30 листопада 2021 року, та судом першої інстанції безпідставно визнано неповажними причини неявки відповідача та його представника у призначене судове засідання.
Вказує, що не погоджується з ухвалами Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2021 року щодо приєднання додаткових доказів за клопотанням позивача; від 07 червня 2021 року щодо відмови у поверненні до підготовчого провадження, залишення без розгляду клопотання про витребування доказів, відмови у зупиненні провадження; від 11 грудня 2020 року в частині призначення справи до розгляду по суті; від 28 серпня 2020 року про приєднання доказів до матеріалів справи; від 28 серпня 2020 року в частині відмови у прийнятті до розгляду зустрічного позову та закриття підготовчого провадження. 
23 лютого 2022 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, уважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.
Постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2021 - залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року касаційну скаргу                  ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року - скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду виходив з того, що ОСОБА_1 обґрунтовує касаційну скаргу тим, що апеляційний суд не повідомив її про розгляд справи, і ця обставина підтверджується матеріалами справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту виписки за кредитним договором №11343449000 вбачається наявність у ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором №11343449000 від 07 травня 2008 року. Відомості із вказаної виписки відображені у розрахунку заборгованості, який долучений до матеріалів справи. 
Факт укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем, узгодження всіх істотних умов договору, суми кредити та порядку повернення кредитних коштів, додатково підтверджується рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від                      17 листопада 2017 року, постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року, постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року, які ухвалені у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсиббанк» щодо визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, укладених 07 травня 2008 року між сторонами.
Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 07 травня 2008 року між Акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений Договір про надання споживчого кредиту №11343449000, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 100 000 доларів США на строк до 07 травня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом, виходячи з 14% річних.
Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті - долар США в сумі 100 000, що дорівнює еквіваленту 505 000 грн за курсом НБУ на день укладання Договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі.
Пунктом 1.2 передбачено, що строк надання кредиту здійснюється у термін 07 травня 2008 року, а позичальник зобов`язаний повернути кредитні кошти не пізніше 07 травня 2018 року.
За користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процента ставка встановлюється у розмірі 14,00 % річних. Строк плати процентів з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти.
За порушення позичальником термінів погашення будь-яких грошових зобов`язань, передбачених договором, зокрема, термінів повернення кредиту та/або термінів сплати процентів та/або комісій банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме: у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.
07 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №14448, згідно якого ціна предмету іпотеки встановлена у розмір 697 025 гривень. Даний іпотечний договір укладений для забезпечення виконання зобов`язання кредитного договору №11343449000 від 07 травня 2008 року.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 02 грудня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становить 69 689,36 доларів США, та             69 689,36 грн пені, яка складається із:
- 34 166, 83 доларів США - заборгованість за простроченим кредитом;
- 5 466, 46 доларів США - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом;
- 46 024, 47 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом;
- 23 664, 89 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору і договору іпотеки та скасування заборони відчуження нерухомого майна відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року скасовано в частині та прийнято постанову наступного змісту. 
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору і договору іпотеки та скасування заборони відчуження нерухомого майна задоволено частково. 
Визнано недійсним з моменту укладення договору умови п.1.3.5 та п.п. 1,2 п.1.6 договору про надання споживчого кредиту №11343449000 від 07 травня 2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та додаток №3 «Тарифи банку» до кредитного договору №11343449000 від 07 травня 2008 року.
Постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року постанову Київського Апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року в частині визнання недійсним умов пункту 1.3.5 та підпунктів 1, 2 пункту 1.6 договору про надання споживчого кредиту від 07 травня 2008 року та додатку №3 до договору, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , скасовано та прийнято в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні цих вимог. 
В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від                   17 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року залишено без змін.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Положеннями частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором.
Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням умов договору згідно частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
На підставі положень статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу положень частини 1 статті 598 ЦК України, зобов?язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно зі статтею 599 ЦК України, зобов?язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно п. 3.1 Постанови Правління Національного банку України від 15.12.2004 №637 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» (в редакції 2007 року, чинній на час вчинення дій) касові операції оформляються   касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів.
Пунктом 3.4 вищевказаної постанови передбачено, що видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами (додаток 3) або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки мають підписувати керівник і головний бухгалтер або працівник підприємства, який на це уповноважений керівником. До видаткових ордерів можуть додаватися заява на видачу готівки, розрахунки тощо. Якщо на доданих до видаткових касових ордерів документах, заявах, рахунках тощо є дозвільний напис керівника підприємства, то його підпис на видаткових касових ордерах не обов`язковий.
Пунктом 3 розділу І Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, (далі - Інструкція), яка була чинною на час вчинення дій щодо видачі готівки, передбачено, що до касових операцій, які регламентуються цією Інструкцією, належать, зокрема, і видача готівки клієнтам з їх рахунків чи рахунку банку через його касу.
До касових документів, які оформлюються згідно із цією Інструкцією, належить заява на видачу готівки (п. 1 глави 1 розділу III Інструкції) та визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються прийняття і видача готівки (п. 2 глави 1 розділу III Інструкції). Форми документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки та виплати її суми отримувачу в готівковій формі, визначаються відповідною платіжною системою і мають містити обов`язкові реквізити: дата здійснення операції, зазначення платника та отримувача, дані паспорта особи-отримувача або документа, що його замінює, сума касової операції, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.
З меморіального ордеру №0606081027 від 07 травня 2008 року вбачається, що                   ПАТ «УкрСиббанк» перерахувало на рахунок ОСОБА_1 кошти у сумі 100 000 доларів США, згідно угоди №11343449000 від 07 травня 2008 року.
Відповідно до заяв на видачу готівки, 07 травня 2008 року ОСОБА_1 отримала 50 000 доларів США, 12 травня 2008 року отримала 41 000 доларів США та                   13 травня 2008 року отримала 9 000 доларів США.
Доводи відповідача щодо її підробленого підпису в указаних заявах не підтверджені жодними доказами.
Матеріалами справи встановлено, що позивач на підтвердження наявності та розміру заборгованості ОСОБА_1 перед банком, долучив до позовної заяви окрім розрахунку також і виписку за кредитним договором №11343449000 від 07 травня 2008 року. Відомості з вказаної виписки відображені у розрахунку заборгованості, який долучений до матеріалів справи.
Згідно виписки за кредитним рахунком ОСОБА_1 отримала транш у розмірі 100 000 доларів США, що складає 505 000 грн, а також частково сплачувала грошові кошти в рахунок погашення кредиту.
Згідно статті 41 Закону України «Про Національний банк України» та частин першої, другої статті 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розміру є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. 
Пунктами 1.10., 4.1. - 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України №254 від                    18 червня 2003 року (надалі - Положення) операційна діяльність банку - це сукупність технологічних процесів, пов`язаних з документуванням інформації за операціями банку (далі - операції), проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками. Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення.
У відповідності до п.п. 5.1. - 5.5. Положення інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, які ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку. Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня; їх форма затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.
Згідно з п.п. 5.6., 5.8. Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженим власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.
З аналізу вищевказаного положення випливає, що виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому є належним доказом видачі та руху коштів по особовому рахунку. 
Таким чином, виходячи з того, що виписки по рахунку є належним доказом видачі коштів за кредитним договором, колегія суддів уважає доведеним факт отримання відповідачем кредитних коштів та визнання нею кредитних зобов`язань з огляду на часткову сплату кредиту.
У судовому засіданні ОСОБА_1 визнала, що отримала від позивача кошти за кредитним договором, проте у гривні.
При цьому, заперечуючи наявність та розмір заборгованості, ані в суді першої, ані апеляційної інстанції доводів позивача не спростувала, свого розрахунку не надала.
Отже, банком на виконання умов кредитного договору №11343449000 від 07 травня 2008 року надано ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США, що еквівалентно 505 000 грн, проте відповідачем зобов`язання, передбачені вказаним договором, у повному обсязі не виконані, внаслідок чого утворилася заборгованість.
Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши наявні у матеріалах справи кредитний договір, меморіальні ордери, заяви на видачу готівки, виписку по особовому рахунку               ОСОБА_2 , розрахунок заборгованості та надавши їм належну правову оцінку у сукупності, правильно встановив, що між сторонами було в письмовій формі укладено кредитний договір, в якому узгоджено всі його істотні умови, які відповідач не виконувала у повному обсязі, у зв`язку з чим у останньої перед банком утворилася заборгованість у розмірі 39 633,29 доларів США та пеня у розмірі 69 689,36 грн.
Крім того, факт укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем, узгодження всіх істотних умов договору, суми кредиту та порядку повернення кредитних коштів додатково підтверджується рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року, постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року та постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року, які ухвалені у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсиббанк» щодо визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, укладених 07 травня 2008 року між сторонами.
Безпідставними є аргументи скаржника щодо неналежності як доказу виписки з кредитного рахунку з огляду на те, що відповідно до п. 1.5 кредитного договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.
Отже, зазначений у пункті 1.5 кредитного договору поточний рахунок № НОМЕР_2 визначено сторонами як рахунок, на який зараховувались кредитні кошти.
При цьому, рахунок платника/банк № НОМЕР_3 , зазначений у виписці про рух коштів по поточному рахунку № НОМЕР_2 позичальника - це рахунок, з якого було перераховано кредит на поточний рахунок № НОМЕР_2 позичальника, тобто це транзитний рахунок за іншими рахунками, які відповідно до пункту 2.2 Інструкції з бухгалтерського обліку можуть використовуватися банками для відображення в бухгалтерському обліку кредитних операцій.
Рахунок № НОМЕР_4 згідно матеріалів справи та пояснень позивача призначений для обліку сум при розрахунках за кредитним договором №11343449000 від 07 травня 2008 року і є рахунком, що визначений сторонами як рахунок, на який здійснюється виконання зобов`язань відповідача.
Отже, відповідач безпідставно посилався на те, що договір рахунку №3739… між банком та позичальником не відкривався і тому банк не може зараховувати кошти на цей рахунок для погашення заборгованості.
Необґрунтованими є доводи апелянта, що на момент подання позову у позивача не виникло право вимоги дострокового повернення кредитних коштів, а відтак і не вбачається факту порушення права позивача, оскільки не встановлено факту направлення позивачем та отримання відповідачкою вимоги від 20 серпня 2015 року, виходячи з наступного.
Відповідно до пункту 6.2 кредитного договору в разі застосування банком права, передбаченого пунктом 6.1.2 Договору, порядок дострокового повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати плати за кредит є наступним:
- банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за користування таким кредитом за договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомленням про вручення) за адресою позичальника;
- термін дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту за умови, що:
а) банк направив за адресою позичальника повідомлення (вимогу) про порушення зобов`язань позичальника за договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а
б) позичальник не усунув зазначених банком порушень зобов`язань позичальника за договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку;
- терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 41 (сорок першого) календарного дня, рахуючи з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит, у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку внаслідок зміни позичальником адреси (без попереднього про це письмового повідомлення банку) або з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів, рахуючи з дати направлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку.
Отже, відповідно до погоджених сторонами положень пункту 6.2 кредитного договору, термін дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, у випадку повідомлення боржника - з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту; у випадку неотримання - з 41 (сорок першого) календарного дня, рахуючи з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит.
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 20 серпня 2015 року (вих. №30-11/28100) АТ «УкрСиббанк» надіслало на адресу позичальника                ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушень за Договором про надання споживчого кредиту №113434490000 від 07 травня 2008 року, а саме погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання повідомлення, яка складає суму 37 650,61 доларів США - кредитної заборгованості, 6 666,54 дол. США - прострочена заборгованість по кредиту та 3 483,78 дол. США - прострочена заборгованість по процентам.
Вказана вимога згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримана особисто ОСОБА_1 03 вересня 2015 року, проте залишена без належного реагування, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року №638/13683/15-ц.
Таким чином, строк виконання зобов`язання позивачем змінено та належним чином повідомлено про це ОСОБА_1 , однак у визначений строк відповідач кредит не повернула.
Щодо неналежного повідомлення відповідача.
В апеляційній скарзі сторона відповідача посилається на те, що відповідач та його представник не були належним чином повідомлені про судове засідання, призначене на                    30 листопада 2021 року, та судом першої інстанції безпідставно визнано неповажними причини неявки відповідача та його представника у призначене судове засідання.
Нормами пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Так, 29 листопада 2021 року представник відповідача ОСОБА_3 направив на електронну адресу суду заяву про відкладення розгляду справи, в якій посилався на те, що відповідач перенесла гостру респіраторну хворобу у вересні-жовтні 2021 року, у зв`язку з чим не зможе з`явитися у призначене на 30 листопада 2021 року судове засідання. А сам представник зайнятий в іншому судовому процесі. на підтвердження викладених обставин долучив до заяви копії ухвали при призначення судового розгляду, ордеру на надання правничої (правової) допомоги, відомості із сайту Судова влада України.
Таким чином, сторона відповідача була обізнана про призначене на 30 листопада 2021 року судове засідання. Проте ОСОБА_1 не змогла з`явитися у судове засідання у зв`язку з перенесеною у вересні-жовтні 2021 року хворобою, а її представник у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.
Жодних доказів на підтвердження поважності причин неможливості відповідача з`явитися у судове засідання 30 листопада 2021 року представником до заяви про відкладення розгляду справи долучено не було.
При цьому, судове засідання в іншій справі, в якій був задіяний адвокат ОСОБА_1., призначено на 14:00, в той час як розгляд цієї справи призначено на 11:30, тому зайнятість адвоката в судовому засіданні в Дарницькому районному суді м. Києва не перешкоджала можливості взяти участь у розгляді справи у Броварському міськрайонному суді, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що сторона відповідача приймала активну участь у розгляді даної справи, подавала заяви, клопотання, зокрема про долучення доказів, витребування доказів, надавала пояснення, зверталася із зустрічною позовною заявою тощо.
При цьому, відповідачем та її представником неодноразово подавались заяви про відкладення розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Матеріалами справи встановлено, що неявка відповідача та її представника у судове засідання, призначене на 30 листопада 2021 року, була повторною, в усних та письмових поясненнях стороною відповідача викладені всі доводи та заперечення на позовну заяву.
Таким чином, оскільки поважність причин неявки відповідача та її представника судом першої інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів протягом всього часу розгляду справи, розгляд місцевим судом справи у відсутність відповідача та її представника не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Непогодження апелянта з ухвалами Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2021 року щодо приєднання додаткових доказів за клопотанням позивача; від 07 червня 2021 року щодо відмови у поверненні до підготовчого провадження, залишення без розгляду клопотання про витребування доказів, відмови у зупиненні провадження; від 11 грудня 2020 року в частині призначення справи до розгляду по суті; від 28 серпня 2020 року про приєднання доказів до матеріалів справи; від 28 серпня 2020 року в частині відмови у прийнятті до розгляду зустрічного позову та закриття підготовчого провадження не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення. 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частин першої та третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Отже, доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права і не спростовують висновків суду. 
При вирішенні вказаної справи місцевим судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону. 
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2021 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

 
Головуючий                                                                                           В.В. Гуль

Судді                                                                                                       Ю.О. Матвієнко 

                                                                                                                 Я.С. Мельник