Дата документу 27.09.2023 Справа № 334/4387/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/4387/22                Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є. 
Провадження №22-ц/807/1918/23                Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 вересня 2023 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Остащенко О.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» про визнання незаконним наказу № 321-кз від 15 серпня 2022 року, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду Запорізької області з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» про визнання незаконним наказу № 321-кз від 15 серпня 2022 року, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що з 15 січня 2015 року він обіймав посаду начальника аналітично-правового відділу юридичного управління відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» ДП «НАЕК «Енергоатом». 
Наказом відокремленого підрозділу ЗАЕС, підписаним президентом ДП «НАЕК «Енергоатом», № 321-кз від 15 серпня 2022 року його було звільнено 16 серпня 2022 року за п. 6 ч.1 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку із неможливістю забезпечити працівника роботою через відсутність виробничих, організаційних та технічних умов внаслідок бойових дій.
Позивач вважає своє звілнення незаконним. Обов`язковою умовою для звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є обгрунтована неможливість забезпечувати працівника роботою, визначеною трудовим договором та трудовою функцією, яка безпосередньо пов`язана з повним знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. Тобто повинен існувати причинний зв`язок між знищенням майна та звільненням позивача. Проте, станом на 16 серпня 2022 року інформація про повне знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» чи ДП « НАЕК «Енергоатом» внаслідк бойових дій офіційно не підтверджена у встановленому законом порядку. Відокремлений підрозділ « Запорізька АЕС» ДП НАЕК « Енергоатом» станом на 16 серпня 2022 року проджовжував працювати та перебувати в енергоистемі України, що свідчить невідповідність інформації про повне знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. Згідно з даним Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 16 серпня 2022 року відокремлений підроздір « Запорізтка АЕС» ДП « НАЕК» « Енергоатом» не перебуває в процесі припинення, а тому не має підстав для звільнення позивача на підставі п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 КЗпП України розірвання договору у випадку, передбачених пунктами 4 і 6 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевети працівника за його згодою на іншу роботу, однак позивачу не було запропоновано всі вакатні посади, які були наявні на підприємстві, починаючи з дати прийняття відповідного рішення до дня звільнення. При цьому, таким підприємством вважається юридична особа ДП «НАЕК «Енергоатом» та всі його відокремлені підрозділи, а не лише відокремлений підрозділ ЗАЕС, яке розташоване у місті Енергодар Василівського району Запорізької області та перебуває в окупації. Більш того, відповідачем було здійснені дії, свідомо направлені на створення штучних перешкод для можливості переведення його на іншу роботу на підприємстві, оскільки позивач неодноразово самостійно звертався до адміністрації як відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС», так і до адміністрації юридичної особи Державного підприємства «НАЕК « Енергоатом» про переведення його на іншу роботу, однак його звернення були проігноровані або безпідставно відмовлено у їх задоволенні.

Позивач вважає, що такими діями відповідач порушив його права як працівника, його звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства України, просить наказ №321-кз від 15 серпня 2022 року визнати незаконним та поновити його на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». Стягнути з державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду Запорізької області від 27 липня 2023 року позов  ОСОБА_1 задоволено. 

Визнано незаконним наказ Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» № 321-кз від 15 серпня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 за п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 серпня 2022 року по 27 липня 2023 року в розмірі 467 675,92 грн утримавши з неї усі необхідні податки та збори. 
Стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на користь держави судовий збір в розмірі 6 661,56 грн.
Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування  судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» суму сплаченого судового збороу у розмірі 13 323,12 грн.

Узагальненими доводами  апеляційної скарги є те,  що суд  першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, визнавши, що відповідач не надав документального підтвердження знищення майна, зокрема, матеріалів технічної інвентаризації, оскільки де окупація м. Енергодар та повернення ДП «НАЕК «Енергоатом» повного контролю над промисловим комплексом ВП ЗАЕС, провести інвентаризацію не є можливим. Саме по собі виробництво електричної енергії на ВП ЗАЕС не свідчить, що відповідач міг забезпечити позивача роботою, визначеною трудовим договором, в умовах військової окупації. До того ж посада посада позивача за своїм функціональним змістом жодним чином не пов`язана з виробництвом електричної енергії та обслуговування реакторів. Обов`язок одночасно з попередженням пропонувати позивачу вакантні посади у відповідача був відсутній, оскільки ч.3 ст.49-2 КЗпП України не застосовуються до порядку розірвання трудового договору за п.6 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Позивач був попереджений про необхідність повідомити управління кадрів щодо прийнятого рішення з приводу усіх запропонованих варіантів працевлаштування до 10 травня 2022 року, чого зроблено не було. Щодо стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 6 661,56 грн вважає, що правових підстав для цього не було, оскільки стягнення зі сторони судового збору на користь держави не передбачено чинною редакцією ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представник, адвокат Вишнякова І.О. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, зазначаючи, що у керівництва Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» були відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 з посади начальника аналітично-правового відділу юридичного управління відокремленого підрозділу «Запорізька атомна станція» ДП «НАЕК «Енергоатом» на підставі п.6 ч. 1 ст.41 КЗпП України, а тому наказ ВП ЗАЕС, підписаний президентом ДП «НАЕК «Енергоатом» № 321-кз від 15 серпня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з вказаної посади є неправомірним, у зв`язку з чим даний наказ підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 поновленню на роботі. Відповідачем належних та допустимих доказів знищення майна роботодавця, засобів виробництва суду не було надано, позивачу надано для ознайомлення список вакантних посад станом на 03 серпня 2022 року лише ВП «ЗАЕС», та не було запропоновано посади у інших відокремлених структурних підрозділах ДП «НАЕК «Енергоатом». Судом визначено, що період вимушеного прогулу з 16 серпня 2022 року по 27 липня 2023 року складає 248 робочих днів, відповідно до довідки № 982 від 30 серпня 2022 року виданої відповідачем сереньоденна заробітна плата позивача складає 1885,79 грн, таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу дорівнює 467 675,92 грн (1 885,79 грн х 248 робочих днів вимиушеного прогулу).

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , обіймав посаду начальника аналітично-правового відділу юридичного управління (ЮУ) відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» ДП «НАЕК «Енергоатом».

Наказом №482-к від 14 лютого 2022 року ОСОБА_1 був поновлений з 22 квітня 2020 року на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління ВП «Запорізька АЕС», оскільки рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 14 лютого 2022 року по справі № 316/1563/20 визнано незаконним наказ ВП ЗАЕС № 125-з від 21 квітня 2020 року «Про звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням штату ОСОБА_1 ». Зазначений наказ був анульований(т.1 а.с.24).

22 квітня 2022 року ОСОБА_1 було попереджено, що після спливу двомісячного строку з дати одержання попередження трудовий договір з ним буде розірвано згідно з п.1 ст.40 КЗпП та складено акт пропозиції варіантів працевлаштування, в якому зазначено, що ОСОБА_1 зобов`язаний повідомити адміністрацію станції про прийняте рішення до 10 травня 2022 року та надано перелік вакантних посад державного підприємства «НАЕК «Енергоатом» та його відокремлених підрозділів станом на 22 квітня 2022 року (т.1 а.с.26-27, т.2 а.с.140-181)

10 травня 2022 року складено «Акт про відмову начальника відділу аналітично-правового відділу юридичного управління Момот В.В. від письмового повідомлення адміністрації ВП ЗАЕС про прийняте рішення щодо запропонованих варіантів працевлаштування від 10 травня 2022. Листом від 17 травня 2022 року №03-48/7323 акт був направлений ОСОБА_1 для ознайомлення (т.1 а.с.30-31, 34-35).

Листами від 19 травня 2022 року та від 24 травня 2022 року у відповідь на листи відповідача від 17 травня 2022 року №03-48/7323 та від 23 травня 2022 року №03-48/7563 ОСОБА_1 повідомив, що КЗпП України не передбачає обмеження працівника будь-яким строком у розгляді та наданні згоди на переведення в межах 2-х місячного строку та зазначив, що жодним чином не відмовлявся від раніше запропонованих пропозицій, а через перебування згідно з графіком у щорічній відпустці з 25 квітня 2022 року по 18 травня 2022 року не мав об`єктивної можливості надати відповідь, у т.ч. через ситуацію, пов`язану з окупацією міста, та просив надати актуальний перелік вакансій ДП «НАЕК «Енергоатом» станом на дату запиту (т.1 а.с. 32-33, 36).

09 червня 2022 року ОСОБА_1 було ознайомлено з Актом пропозицій варіантів працевлаштування та надано перелік вакансій ВП «Запорізька АЕС», які утворилися в результаті кадрового руху за період з 11 травня 2022 року по 09 червня 2022 року на 2 аркушах (т.1 а.с. 37-39).

13 червня 2022 року ОСОБА_1 надав заяву про переведення його на посаду начальника відділу зв`язків з органами влади Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» (т.1 а.с. 40-43).
19 липня 2022 року Дирекція ДП «НАЕК «Енергоатом» надіслала лист № 01-9175/07-вих до ВП ЗАЕС з висновком директора зі стратегічних комунікацій Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» Олександра Курдіновича щодо невідповідності начальника аналітично-правового відділу ЮУ ВП ЗАЕС ОСОБА_1 встановленим кваліфікаційним вимогам та кваліфікаційним критеріям до вакантної посади начальника відділу зв`язків з органами влади департаменту зв`язків з органами влади та громадськістю дирекції зі стратегічних комунікацій (т.1 а.с. 45-46).

03 серпня 2022 року начальник аналітично-правового відділу ЮУ ОСОБА_1 був попереджений під підпис про те, що його подальше працевлаштування унеможливлене через окупацію майданчика ВП ЗАЕС військами російської федерації, попереджено про звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та складено Акт пропозицій варіантів працевлаштування від 03 серпня 2022 року та переліком вакансій на ВП «Запорізька АЕС», які утворилися в результаті кадрового руху за період 10 червня 2022 року до 03 серпня 2022 року (т.1 а.с. 47-54).

04 серпня 2022 року ОСОБА_1 надав до управління кадрів заяву на переведення його на посаду заступника директора департаменту економічної безпеки та комплаєнс політики Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» (т.1 а.с. 57-59).

02 вересня 2023 року ДП «НАЕК «Енергоатом» повідомив ОСОБА_1 , що зазначена посада не є вакантною, тому його заява не може бути задоволена(т.1 а.с. 71-73).

Наказом ВП ЗАЕС, підписаним президентом ДП «НАЕК «Енергоатом», № 321-кз від 15 серпня 2022 року начальника аналітично-правового відділу юридичного управління ОСОБА_1 звільнено 16 серпня 2022 року за п. 6 ч.1 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку із неможливістю забезпечити працівника роботою через відсутність виробничих, організаційних та технічних умов внаслідок бойових дій.
       
В наказі зазначено, що подальше проведення роботи з переведення вивільняємого працівника ОСОБА_1 , начальника аналітично - правового відділу юридичного упрвління на вакантні посади у ВП та Дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом» в даний час неможливе, так як:

- Енергодарська міська територіальна громада Запорізької області, перебуває у тимчасовій окупації. Зазначене підтверджується «Переліком територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 18 травня 2022 року», який затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій №75 від 25 квітня 2022 року, із подальшими змінами і доповненнями. Направлення ОСОБА_1 у відрядження для проведення співбесіди на виконанню вимог п.3.3 «Положення про порядок комплектування персоналом ДП «НАЕК «Енергоатом» ПЛ-К.0.07.694-19 створює реальну загрозу його життю;

- відсутні технічні можливості для проведення відеоконференцзв`язку;

- у ВП «Атоменергомаш» ДП «НАЕК «Енергоатом», який розташований в місті Енергодар, оголошений простій;

- відсутні вакансії на майданчику ВП «Складське господарство» ДП «НАЕК «Енергоатом», який розташований в місті Енергодар;

- відсутня можливість переведення вивільняємого працівника ОСОБА_1 на вакантну посаду у ВП ЗАЕС, працевлаштування на яку потребує допуску до особливих робіт (п.3.5.6 Положення про організацію роботи з персоналом державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» ПЛ-К.0.07.005-17), оскільки проведення спеціальної перевірки для отримання допуску для виконання особливих робіт не здійснюється.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин і ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-ХІІ (далі Конвенція).

Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності підстав для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. (Постанова Верховного Суду від 11 червня 2020 року по справі № 564/516/18) 

Згідно зі статтею 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У статті 5-1 КЗпП України зазначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 40 КЗпП України встановлені підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників (за певних умов) визначені статтею 41 КЗпП України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 (далі Закон №2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, доповнено статтю 41 КЗпП України пунктом 6 додатковою підставою розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (норма діє з 19 липня 2022 року) трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадку неможливості забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Аналіз зазначеної правової норми свідчить, що звільнення працівника за цією додатковою підставою вважатиметься законним, у разі одночасного дотримання усіх обов`язкових умов, а саме:

1. Неможливість забезпечувати працівника роботою, визначеною трудовим договором та трудовою функцією, яка є обґрунтованою.

2. Відсутність роботи безпосередньо пов`язана з повним знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 17 січня 2019 № 708/254/18 зазначив, що згідно з положеннями статті 349 ЦК України, право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Верховний Суд дійшов висновку, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з вимогами статті 349 ЦК України, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

3. Повне знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця є наслідком бойових дій.

Для цього звільнення:

- має бути застосована можливість перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 4 ст. 41 КЗпП);

- не працює заборона на звільнення під час відпустки чи хвороби, яка встановлена ч. 3 ст. 40 КЗпП;

- не потрібна згода профспілки для такого звільнення ст. 43-1 КЗпП;

- передбачена норма у ст. 42-1 КЗпП щодо права працівника протягом 1 року на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо роботодавець приймає на роботу працівників аналогічної кваліфікації;

- у ст. 44 КЗпП передбачена виплата працівникові вихідної допомоги в розмірі не менше середнього місячного заробітку. Колективним або трудовим договором можливе встановлення більш високих гарантій щодо розміру вихідної допомоги.

У новій ч. 7 ст. 49-2 КЗпП розписано механізм такого звільнення:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 10 календарних днів;

- не пізніше ніж за 10 календарних днів до запланованого вивільнення працівників первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини вивільнення, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення;

- якщо вивільнення працівників є масовим відповідно до ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VI, роботодавець за 10 календарних днів до звільнення повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників, а також протягом 5 календарних днів проводить консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведення їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень (знову йдеться про консультації, а не про отримання згоди на звільнення).

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.3 ст.89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В апеляційній скарзі заявник зазначає, що внаслідок окупації та збройного захоплення атомної станції та територіальної громади військовими формуваннями внаслідок бойових дій, Уряд України та ДП « НАЕК «Енергоатом» втратили фактичний контроль процесів на станції. Внаслідок цього у ВП ЗАЕС відсутні виробничі та організаційні умови для забезпечення позивача визначеною трудовим договором роботою.

Водночас позивачем не заперечується та є загальновідомий факт, що 04 березня 2022 року відбулося збройне захоплення м. Енергодар, яке станом на сьогодні перебуває в окупації військових РФ. Проте вказані факти не можуть бути безумовною підставою для звільненя позивача без встановлення причинно - наслідкового зв`язку між цими подіями та його трудовим договором із відповідачем.

Обов`язковою умовою для звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є обгрунтована неможливість забезпечувати працівника роботою, визначеною трудовим договором та трудовою функцією, яка безпосередньо пов`язана з повним знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна внаслідок бойових дій.

Проте в оскаржуваному наказі не зазначено, які саме виробничі та організаційні умови для забезпечення роботою позивача знищено: документи, які підтверджували наявність саме цих обставин ( не окупацію ВП ЗАЕС) надані не були.

Судом встановлено, та вбачається з матеріалів справи, не заперечувалося представником відповідача в судовому засідання, що відокремлений підрозділ  «Запорізька АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» станом на дату звільнення позивача продовжував працювати та перебувати в енергосистемі України у тому числі юридичне управління ВП ЗАЕС станом на 15 серпня 2022 року продовжувало працювати згідно штатного розпису, перебуваючи в закріплених приміщеннях на території ВП ЗАЕС.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 16 серпня 2022 року ВП ЗАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом», код ЄДРПОУ 19355964, розташований за адресою Україна, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, 133 не перебуває в процесі припинення.

Варто зауважии, що у даному випадку мова йде про майно, відповідні ресурси не лише ВП ЗАЕС, а й ДП «НАЕК» « Енергоатом» та його відокремлених підрозділів, оскільки роботодавцем позивача є саме Державне підприємство « Національна атомна енергогенеруюча компанія « Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу « Запорізька атомна стація» як юридична особа, яка знаходиться за адресою: вул. Назарівська, 3 м. Київ, про що вірно зроблені висновки судом першої інстанції.

Посилання заявника на п.8 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02 вересня 2014 року № 879, а також інформацію, розміщену на сайті телеграм-каналі ДП «НАЕК» «Енергоатом», зміст яих зводиться до того, що для проведення інвентаризації майна необхідний безпечний та безперешкодний дотуп до активів підприємства, що забезпечити наразі неможливо, а також про пошкодження та знищення деякого майна та інфраструктури ВП ЗАЕС та ВП ДП «НАЕК «Енергоатом», можна оцінити не з точки зору неможливості надання доказів відсутності виробництва та організаційних умов, а що звільнення позивача за відповідною правовою підставою, а саме п.6 ч.1 ст.41 КЗпП України є передчасним. 

У такому разі відповідачу, до встановлених обставин, які за законом дають підстави для звільнення позивача за п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, можливо, більш доцільно було використати можливість, передбачену ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», для призупинення дії трудового договору.

При цьому слід зауважити, що в суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що працівники відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» не були звільнені з даного підрозділу, частина із них залишилась працювати у даному підрозділі, частина переведана у інші відокремлені підрозділи Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», та за п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України ніхто звільнений не був, окрім ОСОБА_1 , що суперечить доводам відповідача про повне знищення (відсутності) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідолк бойових дій у відокремленому підрозділу «Запорізька атомна електрична станція».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у керівництва ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція»були відсутні правові підстави для звільнення позивача на підставі п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Доводи відповідача щодо помилковості висновків суду, що на підприємстві були вакантні посади, які міг обіймати позивач є необгрунтованими, оскільки висновки суду першої інстанції у цій частині є такими, що відповідають нормам матеріального права та зроблені на підставі оцінки доказів, які наявні в матеріалах справи.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених пунктами 4 і 6 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Наведеі положення п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України полягають в обов`язку роботодавця запропонувати працівнику посаду, яку він може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду роботи тощо і направлені на забезпечення працівника роботою. 

При цьому саме на роботодавця покладено обов`язок доказування неможливості переведення працівника за його згодою на іншу роботу. Така неможливість може мати місце або у разі відмови працівника від запропонованих варіантів працевлаштування або відсутності вакансій на підприємстві.

Таким підприємством вважається юридична особа ДП «НАЕК «Енергоатом» та всі його відокремлені підрозділи, а не лише ВП ЗАЕС, яке розташоване у місті Енергодар Василівського району Запорізької області та перебуває в окупації.

Так,10 червня 2022 року у відповідь на акт пропозицій варіантів працевлаштування від 21 квітня 2022 року та акт пропозицій варіантів працевлаштування від 09 червня 2022 року позивач надав відповідачу заяву про бажання перевести його на вакантну посаду начаьника відділу зв`язків з органами влади дирекції ДП «НАЕК «Енергоатом», з додатками заяви про переведення на ім`я т.в.о. генерального директора ВП ЗАЕС та президента ДП « НАЕК « Енергоатом», ( т. 1 а.с. 41-42), яку обисто отримала начальнк управління кадрів ВП ЗАЕС Левранчук І. - 13 червня 2022 року.

Лише 03 серпня 2022 року начальником управління кадрів Левранчук І позивача ознайомлено з копією листа від 19 липня 2022 року № 01-9175/07 директора з управління людсткими ресурсами виконавчої дирекції з персоналу ДП «НАЕК «Енергоатом» Янишивського В. щодо невідповіднсті ОСОБА_1 кваліфікаційним вимогам до даної посади.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово самостійно звертався до адміністрації як ВП ЗАЕС, так і до адміністрації юридичної особи ДП «НАЕК «Енергоатом» про переведення його на іншу роботу, що підтверджується листами від 19 травня 2022 року, від 10 червня 2022 року, від 23 червня 2022 року.

Серед іншого заявою від 04 серпня 2022 року на ім`я президента ДП «НАЕК «Енергоатом» Котіна П. позивач звернувся з проханням перевести його на вакантну посаду заступника директора департаменту еконмічної безпеки та комплаєнс політики ДП «НАЕК « Енергоатом», проте позивач отрима відповідь 02 вересня 2022 року, що зазначена посада станом на 04 вересн 2022 року не є вакантною. 

Крім того, акт пропозицій працевлаштуваня від 03 серпня 2022 року щодо вакантних посад , які надано  позивачу для ознайомлення станом на 03 серпня 2022 року містить посади тільки ВП «ЗАЕС», та не було запропоновано посади у інших відокремлених структурних підрозділах ДП «НАЕК «Енергоатом».

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, шо відповідач не запропонував ОСОБА_1 всі вакантні посади на підприємстві та не виконав всіх можливих дій на зебезпечення позивча роботою, а тому порушив встановленого законодавством порядку звільнення позивача за п. 6 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, оскільки саме на відповідача покладений тягар доказування правомірності звільнення позивача з огляду на норми трудового законодавства.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом який розглядає трудовий спір. 

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

У разі поновлення працівника на посаді, яка скорочена, поновлення здійснюється шляхом введення цієї посади до чинного штатного розпису ( або призначення працівника на рівнозначну посаду).

Як вбачається з матеріалів справи Наказом №482-к від 14 лютого 2022 року ОСОБА_1 був поновлений з 22 квітня 2020 року на посаді начальника аналітично-правового відділу юридичного управління ВП «Запорізька АЕС», оскільки рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 14 лютого 2022 року по справі № 316/1563/20 визнано незаконним наказ ВП ЗАЕС № 125-з від 21 квітня 2020 року «Про звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням штату ОСОБА_1 ». Зазначений наказ було анульований.

Доказів того, що посада, яку займав позивач на підприємстві, після анулювання вищезазначеного наказу була скорочена, матеріали справи не містять.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на ч. 3 ст. 64 ГК України є безпідставними, оскільки питання законності звільнення позивача стосується не суто внутрішньої діяльності відповідача, а є правом працівника оспорювати правомірність свого звільнення.

Відповідно до статті 233 КЗпП України, в редакції чинній на час звільнення з роботи та звернення до суду з позовом, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення,

Судом встановлено, що оскаржуваний наказ прийнято 15 серпня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з 16 серпня 2022 року. Вказаний позов представник позивача надіслала до суду 29 вересня 2022 року, який надійшов до суду та був зареєстрований 04 жовтня 2022 року.

Відповідно до Глава XIX Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

У подальшому, рядом постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі, він діяв на час прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 з 16 серпня 2022 року.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, КЗпП України доповнено главою ХІХ «Прикінцеві положення», у якій зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, тобто право позивача на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на 16 серпня 2022 року) не обмежене будь-яким строком, а особа яка звертається до суду поза межами вказаних строків у період карантину не повинна звертатися до суду з відповідним клопотанням про поновлення їй такого строку.

З урахуванням викладеного, слідує висновок що наказ про звільнення і звільнення позивача відбулось з порушенням трудового законодавства, тому наказ про звільнення підлягає визнанню його незаконним, а позивач підлягає поновленню на роботі.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок N 100).

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку N 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку N 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 8 Порядку N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

На необхідність врахування цих обставин вказував і Верховний Суд, зокрема у постанові від 10 листопада 2021 року у справі N 641/5616/20.

Ухвалюючи рішення про поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі, який визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Як вбачається з Довідки № 982 від 30.08.2022 року виданої відповідачем середньоденна заробітна плата позивача складає 1885,79 грн(т.1 а.с. 77). Судом визначено, що період вимушеного прогулу з 16 серпня 2022 року по 27 липня 2023 року складає 248 робочих днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу дорівнює 467 675,92 грн (1885,79 грн. х 248 робочих днів вимушеного прогулу).

Скаржником не надано доказів на спростування розрахунку середнього заробітку, здійсненого судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» – залишити без задоволення. 

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2023 року у цій справі залишити без змін.  

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 02 жовтня 2023 року.
Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Кочеткова І.В.