КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №754/10242/21                                                                             Головуючий у І інстанції - Зотько Т.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/8621/2023                                   Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
06 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Кононенко І.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Деснянський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про оспорювання батьківства та виключення запису як батька, - 
 
установив:
 
ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Деснянський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про оспорювання батьківства та виключення запису як батька, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 червня 2021 року позивачем було отримано судовий наказ Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини усіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту подання заяви та до досягнення дитиною повноліття. 
Оскільки із вказаним фактом позивач категорично не погоджується, то він звернувся до суду з позовом про оспорювання батьківства та виключення запису як батька з актового запису про народження дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
23 червня 2021 року позивачем було отримано витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження з якого він дізнався, що при народженні ОСОБА_3 , відповідно до положень ст. 135 СК України, відповідач зазначила її батьком ОСОБА_4 . 
Враховуючи, що ОСОБА_1 не є батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак він вимушений був звернутись до суду з вищевказаною позовною заявою.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року, у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 листопада 2021 року у даній справі було призначено молекулярно-біологічну (генетичну) експертизу.
З причин неявки на призначену експертизу відповідачки із дитиною, 14 лютого 2022 року матеріали справи повернуті на адресу суду з експертної установи.
Представником відповідача неодноразово було зазначено, що відповідачка не має наміру з`являтися та проводити призначену експертизу.
В ході розгляду справи, судом було допитано свідків, які не надали будь-якої інформації стосовно відносин позивача з відповідачкою.
Покази свідків щодо батька дитини надані були виключно зі слів відповідачки.
У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав необґрунтованими, вважає рішення таким, що не відповідає ст.263 ЦПК України.
Просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, обґрунтовуючи його тим, що певні обставини, про які повідомили свідки, стали їм відомі під час спілкування з відповідачем, як то інформація про біологічного батька ОСОБА_3 , їх взаємовідносини.
Але ті ж самі свідки підтвердили, що відповідач ніколи не називала позивача біологічним батьком дитини та ніколи не приховувала від нього інформацію про обставини народження доньки, і про те, що вона спілкується з її біологічним батьком.
Свідки підтвердили, що дитина ніколи не називала позивача батьком, а спілкувалась з ним як з особою, з якою її мати перебуває у стосунках.
Такі події відбували у їх присутності і відомі їм особисто, а тому їх пояснення є належними і допустимими доказами у справі.
Крім цього, позивачем жодним чином не були спростовані логічні і аргументовані пояснення відповідача щодо обставин реєстрації батьківства позивача відносно ОСОБА_3 та хрещення ОСОБА_6 , хрещеним батьком якої є позивач.
Зазначила, що намагаючись довести серйозність своїх намірів щодо стосунків з відповідачем, позивач сам запропонував вдочерити доньок відповідача, оскільки відповідач не володіє жодною інформацією про обставини життя і місце перебування біологічного батька ОСОБА_3 .
Сторони спільно звернулись до Відділу реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, де 27 березня 2013 року до актового запису про народження ОСОБА_3 було внесено запис про позивача як про її батька.
Під час оформлення документів співробітники відділу реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві роз`яснили позивачеві правові наслідки його дій, а він відповів їм, що все розуміє і що стати батьком для ОСОБА_3 - його свідоме рішення.
Відповідач ніколи не приховувала від відповідача того факту, що він не є біологічним батьком ОСОБА_3 і не може бути її біологічним батьком, оскільки на момент її народження сторони не були знайомі.
Реєструючи власне батьківство щодо ОСОБА_3 , позивач не просив про проведення будь-яких експертиз, адже точно знав, що він не є і не може бути біологічним батьком ОСОБА_3 .
Оскільки матеріали справи не містять жодного доказу тому, що у позивача на момент реєстрації його батьком ОСОБА_3 у 2013 році були підстави вважати себе її біологічним батьком, суд першої інстанції цілком законно і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві вчинено актовий запис №1741, батьками дитини зазначені: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, реєстрація народження ОСОБА_3 , була проведена відповідно до положень ст.135 СК України, батьком дитини вказано ОСОБА_4 .
27 березня 2013 року на підставі поданої спільної заяви про визнання батьківства внесено зміни до вищевказаного актового запису про народження та зазначено батьком ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , реєстрація проведена відповідно до ст.126 СК України.
З пояснень відповідачки вбачається, що позивач був обізнаний про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не є його рідною донькою та добровільно дав згоду на внесення змін до актового запису про народження дитини та зазначення його як її батька.
В ході розгляду справи, судом було допитано свідків, які показали наступне.
Свідок ОСОБА_9 показав суду, що знає сторін по справі. Раніше з відповідачкою були у сімейних відносинах, потім розійшлись.  ОСОБА_2 сказала, що вона вагітна, батьком дитини є ОСОБА_1 .  Потім ОСОБА_2 народила меншу доньку. З її слів відомо, що ОСОБА_1 є батьком найменшої дитини. Свідок зазначив, що після приїзду ОСОБА_2 з Донецька , вона вже була вагітна. Зі слів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 виявив бажання зареєструвати середню доньку ОСОБА_3 . На момент оформлення батьківства старша донька ОСОБА_6 була вже велика. Свідок на реєстрації батьківства не був присутній. Наразі він спілкується тільки з найстаршою донькою ОСОБА_2 , менших двох бачив декілька разів.
Свідок ОСОБА_14 показала суду, що ОСОБА_1 не є батьком ОСОБА_3 , оскільки коли ОСОБА_2 завагітніла, то проживала в м. Донецьк. Коли ОСОБА_3 було 4 роки, вони познайомилися з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 сказала, що вони з ним познайомилися на новій роботі. ОСОБА_3 народилася у 1-мупологовому будинку м. Києва, вони з чоловіком, її забирали, були присутніми ще брат ОСОБА_2 і мама. ОСОБА_2 повідомила, що завагітніла ще в Донецьку, але в них не склалися відносини. Народжувати вона приїхала в Київ. Коли ОСОБА_2 їх познайомила з ОСОБА_1 , вона сказала, що вони зустрічаються, це її друг. Свідок не чула, щоб ОСОБА_2 називала ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 . Знає, що вони зустрічалися, зі слів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 оформив батьківство, вона не пояснювала обставин. Не знає чому було оформлено батьківство тільки на ОСОБА_3, про це ОСОБА_2 сказала десь через тиждень після оформлення. Всі обставини їй відомі лише зі слів ОСОБА_2 .  ОСОБА_2 з моменту переїзду в м. Донецьк і до моменту народження ОСОБА_3 в м. Київ не приїздила.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач добровільно дав згоду для внесення його як батька дитини до актового запису про її народження та відповідно до вимог ч.5 ст.136 СК України, не має права оспорювати своє батьківство.
З висновками викладеними в оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.
Статтею 51 Конституції України, ч.2,3 ст.5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 
Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. 
Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до вимог ч.1 ст.126 СК України,походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. 
Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Згідно зі ст.136 СК України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122,124,126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. 
У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. 
Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. 
Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини. 
Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. 
До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.
Така норма закону спрямована на захист законних інтересів дитини. 
Презюмується, що при прийнятті рішення про оформлення свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. 
Саме тому, довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу ДРАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається.
Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Згідно ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
За правилами ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до положень ч.1,3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як роз`яснено в п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.
Суд першої інстанції з урахуванням вищезазначених норм матеріального та процесуального права, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскількипо справі достовірно встановлено, що позивач добровільно дав згоду для внесення його як батька ОСОБА_3 до актового запису про її народження та відповідно до вимог ч. 5 ст. 136 СК України не має права оспорювати своє батьківство.
Викладені в апеляційній скарзі доводи на думку колегії суддів не є переконливими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2023 року залишити без змін.    
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 10 липня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                     К.П. Приходько
 
Судді                                                                          С.О. Журба 
 
                                                                                              Т.О. Писана