ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року	Львів	Справа № 380/17674/22 пров. № А/857/5723/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Ільчишин Н. В.,
                                                                                 Довгополова О. М.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року (прийняте у порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні у м. Львові суддею Морською Г. М.) в адміністративній справі № 380/17674/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації Львівської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

                                                        В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:
-          визнати протиправну бездіяльність відповідача Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації, щодо відмови у наданні соціальної допомоги, гарантованої Конституцією.
-          зобов`язати Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації виконати вимоги Конституції України щодо соціального захисту населення. Виплатити соціальну допомогу, яка належить йому по закону у відповідності фактичних доходів за період встановлений судовими рішеннями, які набрали законної сили, за №№ 380/12362/21, 380/3781/22, 380/8552/22, з урахуванням відмови у наданні допомоги від 04.11.2022, яку розглядає, суд із застосуванням індексу інфляції.
Позов обґрунтовував тим, що він здійснює догляд за особою, якій більше 80 років та отримує відповідну соціальну допомогу у сумі 41,00 грн. У зв`язку з відсутністю інших доходів звернувся до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації щодо надання йому допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям». Про відмову у наданні такої допомоги позивача було повідомлено шляхом надсилання повідомлення. Позивач стверджує, що жодних рішень чи розрахунків, з яких виходив державний орган під час відмови у призначенні соціальної допомоги, ним отримано не було. Зазначає, що посадові особи органу соціального захисту ігнорують численні судові рішення, що і стало підставою для звернення до суду з вимогою зобов`язати відповідача виплатити належну йому соціальну допомогу. 

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправним і скасовано рішення Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації від 04.11.2022 з реєстраційним номером № 56698 про відмову ОСОБА_1 у наданні державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї.
Зобов`язано Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення державної соціальної допомоги, зареєстровану 04.11.2022 за № П-536, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Це рішення оскаржив ОСОБА_1 , який зазначає, що беручи до уваги законність судового рішення і мотиви викладені у рішенні, можна погодитися з таким рішенням. Разом з тим зазначає, що рішення суду не в повному обсязі надає захист і поновлення прав.
Вказує на те, що по трьох попередніх справах, зазначених у позовній заяві, відповідач сплатив 75 000 грн виконавчих зборів, проте судові рішення не виконані по цей час. 
Наступний період подачі заяви на призначення допомоги травень 2023 року і знову необхідно подавати позов до суду і знову судова тяганина.
Просить зупинити системні протиправні дії посадових осіб органу державної влади та судову тяганину з тих же підстав, проте тільки за різні періоди і постановити рішення відповідно до норм права встановлених Верховним Судом, Восьмим апеляційним адміністративним судом у справі № 380/12913/21 від 22.09.2022 (п. п. 96, 97 постанови ВС).
Враховуючи наведене, просить змінити пункт 2 резолютивної частини рішення суду першої інстанції і зобов`язати Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації виконати вимоги Конституції України щодо соціального захисту населення. Нарахувати і виплатити соціальну допомогу, яка належить йому по закону у відповідності фактичних доходів за період встановлений судовими рішеннями, які набрали законної сили: № 380/12362/21, № 380/3781/22, № 380/8552/22, з урахуванням відмови у наданні допомоги від 04.11.2022, із застосуванням індексу інфляції.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 04.11.2022 звернувся до Управління соціального захисту населення Львівської районної державної адміністрації із заявою про призначення йому державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, до якої долучив декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги.
Згідно з повідомленням №01-1751в у справі № 56698 уповноваженому представнику сім`ї ОСОБА_1 не призначено державну соціальну допомогу, у зв`язку з тим, що середньомісячний сукупний дохід перевищує або дорівнює рівню прожиткового мінімуму сім`ї.
Вважаючи таку відмову неправомірною, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції мотивував його тим, що рішення, яким позивачу відмовлено у призначенні державної соціальної допомоги, прийняте без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та дійшов висновку про скасування такого.
При цьому вказав, що оскільки призначення державної соціальної допомоги здійснюються органами соціального захисту населення, суд не може перебирати на себе компетенцію суб`єкта владних повноважень та досліджувати документи, яким не надавалась оцінка, а також встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права позивача на призначення державної соціальної допомоги. Вказане не дозволяє покласти на відповідача зобов`язання щодо виплати позивачу державної соціальної допомоги.
Зазначив, що у цьому випадку належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення державної соціальної допомоги, зареєстрованої 04.11.2022 за № П-536, з врахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні (дослідити наявну інформацію про отриманні доходи усіх осіб, які входять до складу сім`ї (домогосподарства), для обрахунку допомоги).

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції спору та достатності ним захисту порушеного права, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що призначення державної соціальної допомоги здійснюються органами соціального захисту населення і належить до їхніх дискреційних повноважень.

При цьому позивач просить врахувати правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 380/12913/21, а саме у пунктах 96, 97 в яких зазначено таке:
«96. Тобто, відповідач відмовив позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги з тих самих підстав, які були визнані протиправними під час розгляду справи №380/6724/20 про повернення позивачу його заяви про призначення одноразової грошової допомоги та доданих до неї документів.
97. З огляду на це, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що за встановлених обставин справи найбільш ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (22 січня 2020 року) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 та скерувати таке рішення до Головного управління МВС України у Львівській області для здійснення виплати».

З наведеного видно, що позивач, з метою ефективного способу захисту його права, просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому соціальну допомогу.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що суд під час судового розгляду справи встановив, що рішення, яким позивачу відмовлено у призначенні державної соціальної допомоги, прийняте без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, оскільки при розрахунку всіх необхідних значень не враховано відомостей щодо доходів матері позивача, також таких відомостей не було надано і суду, що позбавляє суд можливості надати оцінку наявності у позивача права на отримання державної допомоги малозабезпеченій сім`ї.

Наведене не дає можливості суду прийняти рішення зобов`язального характеру щодо нарахування і виплати допомоги, як того хоче позивач.

Щодо вимог позивача про зупинення системних протиправних дій і судової тяганини, яка виникає у зв`язку з цим, та необхідністю кожних шість місяців звертатися по допомогу, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» державна соціальна допомога призначається на шість місяців.

Таким чином періодичність звернення за соціальною допомогою кожних шість місяців визначена законом і суд не вправі її змінювати.

Крім того, суд зазначає, що згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, однак, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки, на час розгляду справи таких не існує.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до пункту 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Враховуючи наведене, предметом розгляду у порядку адміністративного судочинства можуть бути конкретно визначені дії суб`єкта владних повноважень, а не абстрактна поведінка останнього.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що підстави для задоволення вимог про зупинення системних протиправних дій і судової тяганини, яка виникає у зв`язку з цим, та необхідністю кожних шість місяців звертатися по допомогу відсутні, оскільки такі вимоги стосуються захисту не порушеного права.

Щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити соціальну допомогу позивачу згідно рішень, які прийняті з тих же підстав, проте за різні періоди, і які набрали законної сили, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статей 129, 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 13 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» та статті14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Аналогічна норма закріплена в статті 370 КАС України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Питання судового контролю за виконанням судових рішень врегульовано статтею 382 КАС України.

Згідно частини першої статті 382 КАС України суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункт перший статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
З огляду на викладене, суд вправі вживати заходи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення строку для подання звіту.

Зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
З аналізу наведених положень КАС України слідує, що суд наділений правом, під час прийняття постанови у справі, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі.
Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Тому вимоги позивача щодо нарахування і виплати соціальної допомоги, згідно судових рішень, які набрали законної сили: № 380/12362/21, № 380/3781/22, № 380/8552/22 не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Із урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 березня 2023 року в адміністративній справі № 380/17674/22 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	О. М. Довгополов