ПОСТАНОВА 
Іменем України

10 серпня 2023 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 405/3910/23
провадження № 22-ц/4809/1034/23 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2023 року у складі головуючого судді Іванової Л. А.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст заяви і рішення суду першої інстанції.
02.06.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, в якій просив видати обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 , а саме: покласти на неї обов`язок усунути перешкоди у користуванні ним (заявником) майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити йому (заявнику ОСОБА_1 ) вільний доступ на вселення у 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель під АДРЕСА_1 .
Заяву мотивовано тим, що постановою Кропивницького апеляційного суду від 24.06.2019 розірвано шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровського районного управління юстиції м. Кіровограда 25 жовтня 2001 року, актовий запис № 841, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
У період шлюбу ОСОБА_2 набула право власності на 8/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, який був в занедбаному стані, тому подружжям було прийнято спільне рішення про здійснення покращення цього нерухомого майна, внаслідок їх спільних трудових та грошових витрат, вартість належного ОСОБА_2 нерухомого майна істотно збільшилася у своїй вартості. 
Спору між сторонами не було, заявник не звертався до суду з позовом про визнання зазначеного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
18.03.2019 о 20.00 год ОСОБА_2 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 в присутності свідків вручила заявнику рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 червня 2018 р. про розірвання між ними шлюбу, а також повідомила, що 31.07.2018 вона подарувала своїй доньці ОСОБА_3 вказаний будинок. 
19.03.2019 ОСОБА_2 в насильницький спосіб виселила його з помешкання, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , в якому вони спільно проживали, вартість якого за час шлюбу внаслідок спільних трудових та грошових затрат значно збільшилась, виставивши у двір його речі та змінивши замки, а також без відома заявника з 17.12.2018 його знято з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. 
На теперішній час ОСОБА_1 орендує житло за адресою: АДРЕСА_2 . 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 04.04.2023 визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір дарування від 31 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько- побутових будівель номер АДРЕСА_1 . 
31.05.2023 заявник прибув до зазначеного помешкання і спробував вселитися до нього, проте ОСОБА_2 не відчинила вхідні двері йому.
Вказані протиправні дії ОСОБА_2 мають триваючий характер та містять ознаки економічного насильства, передбачені п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Відповідно до п. 6 ч.1 зазначеного Закону ОСОБА_2 є кривдником, оскільки тривалий час вчиняє домашнє насильство, а саме: спочатку протиправно позбавила заявника житла, а тепер перешкоджає йому ним користуватися, тому ОСОБА_1 є постраждалою від домашнього насильства особою і в нього є всі підстави, передбачені пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» звернутися до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Суд першої інстанції встановив, щоОСОБА_1 в порядку окремого провадження звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису шляхом зобов`язання ОСОБА_2 усунути йому (заявнику) перешкоди у користуванні майном шляхом надання йому (заявнику) вільного доступу на вселення у 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель під АДРЕСА_1 та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на те, що з 19.03.2019 у нього відсутній доступ до вказаного нерухомого майна, в якому він спільно проживав разом з заінтересованою особою, і що він вимушений орендувати житло. Після винесення судом апеляційної інстанції судового рішення заявник з 31.05.2023 спробував вселитися в належне йому та заінтересованій особі на праві сумісної власності житло, однак остання не впустила його до будинку та не відчинила ворота, тому він вважає себе постраждалою від домашнього насильства особою, а ОСОБА_2 - кривдником, відносно якої необхідно видати обмежувальний припис.
Суд зауважив, що заявник та заінтересована особа є колишнім подружжям, мають у спільній сумісній власності 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 , при цьому, заявник ОСОБА_1 набув право спільної сумісної власності на зазначений об`єкт нерухомого майна на підставі постанови Кропивницького апеляційного суду від 04.04.2023, зареєстрував належне йому речове право у Державному реєстрі речових прав 24.05.2023, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №333412058 від 24.05.2023. 
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли особисті неприязні стосунки, в тому числі наявний спір щодо володіння та користування зазначеним об`єктом нерухомого майна та проживання в ньому заявника.
Заявником не було надано доказів щодо притягнення ОСОБА_2 до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку з вчиненням економічного насильства та щодо звернення його до правоохоронних органів з питання перешкоджання вселенню до житла, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності.
Суд не вважав належним доказом наданий заявником диск з відеозаписом на підтвердження факту вчинення заінтересованою особою економічного насильства, оскільки неможливо однозначно ідентифікувати факт телефонної розмови заявника саме з заінтересованою особою ОСОБА_2 .
За висновком суду першої інстанції заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню за недоведеністю передбачених законом підстав для видачі обмежувального припису.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування вказаного судового рішення і ухвалення нового рішення, яким видати обмежувальний припис стосовно кривдника - ОСОБА_2 , покласти на неї обов`язок усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності - 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 , зобов`язавши її забезпечити йому вільний доступ на вселення у вказане нерухоме майно; обмежувальний припис видати строком на шість місяців.
Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
Суд не заперечує порушення кривдником особистих немайнових прав заявника на місце проживання та недоторканість житла, що саме по собі у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є домашнім економічним насильством. 
При цьому суд помилково вважає, що видача обмежувального припису можлива лише за умови постійного та систематичного (згідно до Академічного словника української мови слова постійний та систематичний є словами синонімами) домашнього насильства, чим заперечує факт можливого існування домашнього насильства, що має триваючий характер (триваюче порушення). 
Згідно Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Отже, умисне позбавлення житла є триваючим правопорушенням, яке розпочинається з моменту умисного позбавлення житла ( зміна дверних замків, застосування різних перешкод у доступі до житла, виселення особи із застосуванням сили, обману тощо ) і закінчується наданням кривдником потерпілій особі можливості проживати у житлі.
Судом не взято до уваги, що заінтересованою особою та її представником не заперечувався факт вчинення відносно заявника домашнього економічного насильства. 
В матеріалах справи наявне клопотання, яким представник заінтересованої особи мав намір легітимізувати продовження кривдником домашнього насильства шляхом зупинення провадження у справі. Вказане свідчить про визнання обставин вчинення відносно заявника домашнього економічного насильства, від якого він потерпає. Тому згідно до положень частини 1 статті 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. В оскаржуваному рішенні суд не вказав на наявність обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Заявник наголошує, що за вирішенням спору у даному провадженні не звертався. Наявність у кривдника відносно заявника неприязних відносин породило домашнє економічне насильство. Тому має місце домашнє економічне насильство, а не вигаданий судом спір щодо користування нерухомим майном, яке належить сторонам на праві приватної спільної сумісної власності.

Відзив на апеляційну скаргу не подано. 

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення заявника, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника заінтересованої особи адвоката Ромаданової Г. Г., яка заперечувала проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 25.10.2001 по 24.06.2019 перебували у шлюбі.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.02.2005 року у справі № 2-427/05 встановлено факт прийняття ОСОБА_2 спадщини на 16/50 (8/25) частин жилого будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та визнано за нею право власності на вказане нерухоме майно.
Згідно договору дарування від 31.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Тєрєховою С. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1236, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 8/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 червня 2022 року (справа № 405/9138/19) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання об`єкта нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання договору дарування нерухомого майна недійсним – відмовлено. Скасовано заходи забезпечення даного позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10.02.2020 року, шляхом скасування арешту на 8/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 04 квітня 2023 року зазначене рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір дарування від 31 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 (а.с.4-7).
Згідно витягу з реєстру територіальної громади та витягу з Державного реєстру прав, ОСОБА_1 є власником 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі – Закон). Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.
Пунктом 3 частини першої статті 1 Закону визначено, що:
домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;
економічне насильство – форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла […] або можливості користування ним (пункт 4 частини першої статті 1 Закону);
психологічне насильство – форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (пункт 14 частини першої статті 1 Закону)
фізичне насильство – форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункт 17 частини першої статті 1 Закону).
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Пунктом 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства.
Положеннями частин першої, другої статті 350-6 ЦПК України встановлено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 04 квітня 2023 року визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 . 
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
В своїй заяві ОСОБА_1 просить про видачу обмежувального припису, яким зобов`язати ОСОБА_2 усунути йому перешкоди у користуванні нерухомим майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, я є його єдиним житлом, шляхом надання вільного доступу на вселення у 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель під АДРЕСА_1 . Посилається на те, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні вказаним житлом, не впускає до будинку, не відчиняє зачинені на замок ворота до подвір`я, у зв`язку з чим він змушений орендувати житло, несе додаткові фінансові витрати.
Тобто, ОСОБА_2 умисно позбавляє ОСОБА_1 житла та іншого майна, яке знаходиться в будинку, що є спільною сумісною власністю сторін, перешкоджає можливості користуватися майном.
ОСОБА_2 не заперечувала щодо вказаних у заяві обставин, в судовому засіданні апеляційного суду її представник адвокат Ромаданова Г. Г. пояснила такі перешкоди у користуванні житловим будинком тим, що ними оскаржується в касаційному порядку постанова Кропивницького апеляційного суду від 04 квітня 2023 року, якою визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 , і до вирішення того спору касаційним судом у заявника відсутні підстави для вселення до будинку.
Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Згідно з частиною третьою статті 26 зазначеного Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2020 р. у справі №336/3551/18-ц.
Факт вчинення ОСОБА_2 економічного насильства відносно ОСОБА_1 знайшов своє підтвердження, оскільки викладені у заяві обставини визнані ОСОБА_2 і не спростовані належними та допустимими доказами.
Встановивши, що доводи заявника в частині застосування щодо нього домашнього насильства, а саме діяння економічного насильства знайшли своє підтвердження, оскільки існує конфлікт між бувшим подружжям, ОСОБА_1 позбавлений права користування житловим будинком, в якому постійно проживав до 19.03.2019, і куди його не допускає ОСОБА_2 після вирішення судом спору щодо визнання 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності, апеляційний суд зазначає про наявність підстав для висновку про існування ризиків щодо продовження домашнього насильства за місцем проживання.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення суду про часткове задоволення заяви.
Колегія суддів ввважає, що наявні передбачені ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» підстави для видачі обмежувального припису стосовно кривдника,яким зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном, що є об`єктом спільної сумісної власності - 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 , строком на шість місяців з дня набрання цим судовим рішенням законної сили.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, із заінтересованої особи на користь заявника підлягає стягненню 805 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовільнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2023 року скасувати.
Видати обмежувальний припис, яким зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном, що є об`єктом спільної сумісної власності - 8/25 частин житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер АДРЕСА_1 , строком на шість місяців з дня набрання цим судовим рішенням законної сили.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 805 грн у відшкодування сплаченого судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Головуючий                                                                С. М. Єгорова

Судді                                                        О. Л. Карпенко

                                                               С. І. Мурашко