П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 вересня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/4368/23	

 	Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.                                 Дата і місце ухвалення: 05.06.2023р., м. Одеса                                                                       	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –   Ступакової І.Г.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Північна виправна колонія (№90)», третя особа Департамент з питань виконання кримінальних покарань України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи «Північна виправна колонія (№90)», третя особа Департамент з питань виконання кримінальних покарань України, в якому просив суд:
-          визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно не виконання своїх обов`язків щодо виплати при звільненні всіх сум, що належать позивачеві, та проведення повного розрахунку на вимогу ч.1 ст.47 та ч.1 ст.116 КЗпП України;
-          зобов`язати ДУ «Північна виправна колонія (№90)» невідкладно провести повний розрахунок з ОСОБА_1 , а саме: здійснити виплати сум, які не були здійснені при звільненні на вимогу ч.1 ст.47 та ч.1 ст.116 КЗпП України, нараховані на підставі постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 та Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №925/5 від 28.03.2018р.:
одноразову грошову допомогу за відпрацьованих два роки в розмірі 8870,60 грн.;
компенсацію за невикористані відпустки за 2021-2022р.р. в розмірі 13717,78 грн.;
нараховану премію за квітень 2022 року в розмірі 4645,80 грн.;
допомогу на оздоровлення за 2022 рік в розмірі 17741,20 грн.;
-          зобов`язати ДУ «Північна виправна колонія (№90)»  нарахувати та провести виплати позивачу в сумі 60000,00 грн. на підставі постанови КМУ №168 від 28.02.2024р. «Питання деяких виплат військовослужбовця, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» з послідуючими змінами та доповненнями від 22.02.2022р. постановою КМУ №350;
-          зобов`язати ДУ «Північна виправна колонія (№90)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст.117 КЗпП України за період з 01.05.2022р. по 01.11.2022р. в сумі 91 578,90 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що при звільненні його наказом №55 о/с від 20.04.2022р. з 30 квітня 2022 року з посади начальника дільниці – начальника відділення соціально-психологічної служби дільниці соціальної реабілітації  ДУ «Північна виправна колонія (№90)», відповідачем не проведено з ОСОБА_1 повний розрахунок при звільненні, а саме: не виплачено на його користь одноразову грошову допомогу за відпрацьованих два роки, компенсацію за невикористані відпустки за 2021-2022р.р., премію за квітень 2022 року, допомогу на оздоровлення за 2022 рік, а також додаткову грошову винагороду, передбачену постановою КМУ №168 від 28.02.2024р., за березень та квітень 2022 року. На неодноразові звернення ОСОБА_1 до бухгалтерії ДУ «Північна виправна колонія (№90)» щодо здійснення з ним розрахунку при звільненні позивач отримував відмови, обґрунтовані відсутністю коштів на рахунку Установи. Починаючи з 14.05.2022р. в ДУ «Північна виправна колонія (№90)» оголошено простій. Також, повідомлено, що після деокупації м.Херсона керівництвом Установи встановлено факт втрати первинної бухгалтерської документації, особових справ персоналу, наказів по особовому складу тощо, у зв`язку з чим не являється за можливе перевірити правильність та повноту здійснених ОСОБА_1 виплат при звільненні. У зв`язку з протиправною бездіяльністю ДУ «Північна виправна колонія (№90)» щодо проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку під час його звільнення, у позивача виникло право на звернення до суду з позовом  про стягнення належних йому виплат при звільненні, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно ст.117 КЗпП України, за період з 01.05.2022р. по 01.11.2022р.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ДУ «Північна виправна колонія (№90)» стосовно не виконання своїх обов`язків щодо виплати при звільненні всіх сум, що належать ОСОБА_1 , та проведення повного розрахунку на вимогу ч.1 ст.47 та ч.1 ст.116 КЗпП України.
Зобов`язано ДУ «Північна виправна колонія (№90)» виплатити ОСОБА_1 :
одноразову грошову допомогу при звільненні за відпрацьованих два роки в розмірі 9096,80 грн., без урахування обов`язкових платежів та зборів;
компенсацію за невикористані відпустки за 2021-2022р.р. в розмірі 14272,73 грн., без урахування обов`язкових платежів та зборів;
нараховану премію за квітень 2022 року в розмірі 4645,80 грн.;
допомогу на оздоровлення за 2022 рік у розмірі, передбаченому законом;
додаткову винагороду в розмірі 30  000,00 грн. щомісячно за березень 2022 року та квітень 2022 року.
Стягнуто з ДУ «Північна виправна колонія (№90)» на користь ОСОБА_1  середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01.05.2022р. по 01.11.2022р. в сумі 45 789, 45 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ДУ «Північна виправна колонія (№90)» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073,60 грн. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволення позову про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення розрахунку при звільненні з позивачем, стягнення на користь ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2022 рік, додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022р. №168, в розмірі 30 000,00 грн. щомісячно за березень 2022 року та квітень 2022 року, а також середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, ДУ «Північна виправна колонія (№90)» подала апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам відповідача, що не проведення своєчасного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 не залежало від дій Установи. Кошторисом Установи планових асигнувань на виплату компенсаційних виплат при звільненні персоналу у квітні 2022 року передбачено не було. Установою здійснювалися заходи щодо погодження виділення додаткових асигнувань для проведення компенсаційних виплат її працівникам, однак на підставі листа Херсонської ОВА від 10.05.2022р. з травня 2022 року ГУ ДКС України в Херсонській області призупинило проведення платежів  по розпорядникам бюджетних коштів, які перебувають у тимчасовій окупації до окремого доручення. На період тимчасової окупації  у ДУ «Північна виправна колонія (№90)» з 14.05.2022р. оголошено простій до закінчення дії воєнного стану. В подальшому наказом Міністерства юстиції України від 31.05.2022р. №1059/7 повноваження розпорядника бюджетних коштів ДУ «Північна виправна колонія (№90)» в частині проведення розрахунково-касових операцій з оплати праці за травень 2022 року передано ДУ «Кропивницька виправна колонія (№6)».
Також, апелянт посилається на необґрунтованість стягнення з ДУ «Північна виправна колонія (№90)» на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, оскільки на дату звільнення позивача зі служби наказ про виплату такої грошової допомоги по Установі не видавався. Що ж до стягнення на користь позивача додаткової грошової допомоги, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022р. №168, то апелянт стверджує про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у відповідній частині, оскільки наказ про нарахування і виплату такої допомоги також не видавався. Вся первинна документація Установи, яка б підтверджувала виконання позивачем своїх посадових обов`язків в березні-квітні 2022 року втрачена. Наявність у ОСОБА_1 права на отримання додаткової винагороди на підставі постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 суд першої інстанції необґрунтовано пов`язав з фактом звільнення його зі служби з 30.04.2022р.
Посилається апелянт і на те, що при вирішенні спору судом не врахована позиція ДУ «Північна виправна колонія (№90)» щодо строку давності при розгляді вимоги про стягнення додаткової грошової допомоги, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022р. №168. З позовом про стягнення додаткової допомоги за березень-квітень 2022 року ОСОБА_1 звернувся лише в березні 2023 року, тобто з пропуском встановленого ст.233 КЗпП України строку звернення до суду. 
Апелянт зазначає, що у зв`язку з відсутністю його протиправних дій щодо затримки розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 , відповідно відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні. Враховуючи, що остаточного розрахунку при звільненні ДУ «Північна виправна колонія (№90)» з ОСОБА_1 ще не проведено, тому передчасним є задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Визначена до стягнення сума, яка дорівнює половині розміру, який просив стягнути ОСОБА_1 , є некоректною та розрахованою з порушенням вимог чинного законодавства. 
У зв`язку з викладеним у апеляційній скарзі ДУ «Північна виправна колонія (№90)» ставиться питання про скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2023р. у відповідній частині з ухваленням в цій частині нового судового рішення – про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 
ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу ДУ «Північна виправна колонія (№90)», в якому просить скаргу відповідача залишити без задоволення. Позивач зазначає, що станом на 30.04.2022р. у відповідача була можливість провести з ним повний розрахунок при звільненні зі служби. Органи Казначейства забезпечувати казначейське обслуговування розпорядників та одержувачів  бюджетних коштів, проводили видатки за всіма напрямками по розпорядниках та одержувачах бюджетних коштів Херсонської області. ОСОБА_1 стверджує, що рапорт на отримання грошової допомоги на оздоровлення ним подано відповідачу ще 17.02.2022р. перед тим, як піти з 21.02.2022р. у відпустку, з якої його було відкликано 24.02.2022р. внаслідок воєнної агресії з боку російської федерації. Відповідач сам собі суперечить одночасно заявляючи про невидачу наказу про виплату позивачу допомоги на оздоровлення та про втрату первинної документації Установи. Що ж до наявності права на додаткову грошову допомогу, передбачену постановою КМУ від 28.02.2022р. №168, за березень-квітень 2022 року, то позивач зазначає, що відповідно до наданих відповідачем розрахункових листів ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення за лютий та березень 2022 року, що є підтвердженням виконання ним своїх посадових обов`язків у ці місяці. До того ж, Херсонська область включена до переліку територій, на яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка». ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поширення на спірні правовідносини дії статей 116, 117 КЗпП України. При визначенні суми середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції обґрунтовано враховано критерії, зазначені у постанові Верховного Суду від 26.06.2019р. по справі №761/9584/15-ц. 
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що підполковник внутрішньої служби ОСОБА_1 проходив службу в ДУ «Північна виправна колонія (№90)» на посаді начальника дільниці – начальника відділення соціально-психологічної служби дільниці соціальної реабілітації  .
Наказом ДУ «Північна виправна колонія (№90)» від 20.04.2022р. №55/ОС «Про особовий склад» підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено зі служби з 30 квітня 2022 року на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).
Вислуга років згідно розрахунку станом на 30.04.2022р. складає в календарному обчисленні 25 років 0 місяців 29 днів; в пільговому обчисленні 37 років 08 місяців 03 дні.
У наказі про звільнення наказано виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до постанови КМУ «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей» від 17.07.1992р. №393. Вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги на день звільнення складає 2 роки 29 днів.
Також, у наказі наказано відповідно до п.10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» на день звільнення провести нарахування за невикористані щорічні чергові відпустки за 2021 рік у кількості 42 доби, за 2022 рік у кількості 15 діб.
При зверненні з позовом до суду ОСОБА_1  зазначив, що 05.05.2022р. йому було перераховано на картку частину компенсації за невикористані відпустки (лише 19986,74 грн. та 3,76 грн. із 33708,28 грн.), інші кошти не було виплачено.
ОСОБА_1 неодноразово звертався із заявами до Міністерства юстиції України та ДУ «Північна виправна колонія (№90)» з проханням здійснити з ним повний розрахунок, проте ці заяви залишені без задоволення.
31.08.2022р. ОСОБА_1 звернувся із відповідною заявою до начальника Державної кримінально-виконавчої служби України та отримав відповідь, що у зв`язку з місцезнаходженням державної установи «Північна виправна колонія (№90) на тимчасово непідконтрольній території України витребувати запитувані документи не вбачається можливим.
22.12.2022р. позивач вкотре звернувся до ДУ «Північна виправна колонія (№90)» щодо проведення з ним повного розрахунку при звільненні, зазначивши, що можливо провести повний з ним розрахунок за наданими документами, а саме: трудовою книжкою, наказом №55о/с від 20.04.2022р., розрахунком вислугу років для призначення пенсії, грошовим атестатом №25 від 12.05.2022р., довідкою про грошове забезпечення за останні 24 місяці.
Листом від 03.01.2023р. ДУ «Північна виправна колонія (№90)» повідомила ОСОБА_1 про неможливість перевірити правильність та повноту розрахунку з ним при звільненні враховуючи відсутність первинної бухгалтерської документації, особових справ персоналу Установи, наказів по особовому складу тощо. Зазначила, що після де окупації м.Херсона керівництвом Установи встановлено факт втрати первинної документації, яка знаходилася в адміністративних будівлях ДУ «Північна виправна колонія (№90)» за адресою: м.Херсон, вул.Некрасова, 234. Наразі за даним фактом проводиться досудове слідство. 
Вважаючи протиправною бездіяльність ДУ «Північна виправна колонія (№90)» щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при його звільненні зі служби останній оскаржив її в судовому порядку та просив суд стягнути з відповідача всі належні йому виплати на дату звільнення, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2022р. по 01.11.2022р.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , дійшов висновку, що при звільненні позивача зі служби  ДУ «Північна виправна колонія (№90)» протиправно не виплатила на його користь одноразову грошову допомогу при звільненні, компенсацію за невикористані дні відпустки за 2021-2022р.р., нараховану премію за квітень 2022 року, допомогу на оздоровлення за 2022 рік, а також додаткову винагороду, передбачену постановою КМУ від 28.02.2022р. №168 за березень та квітень 2022 року. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ДУ «Північна виправна колонія (№90)» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01.05.2022р. по 01.11.2022р. 
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем лише в частині задоволення позову про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення розрахунку при звільненні з позивачем, а також стягнення на користь ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2022 рік, додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022р. №168, в розмірі 30 000,00 грн. щомісячно за березень 2022 року та квітень 2022 року, а також середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. 
А відтак, на підставі ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції перевіряє правильність висновків суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ДУ «Північна виправна колонія (№90)».
Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині колегія суддів виходить з наступного.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначені Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005р. №2713-IV (далі - Закон №2713-IV).
Соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України визначений положеннями статті 23 Закону №2713-IV, відповідно до частини першої якої держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.
За змістом частини п`ятої статті 23 Закону №2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання розрахунку при звільненні поліцейських зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з поліції.
Згідно  ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Таким чином, з огляду на вказані положення КЗпП України, у ДУ «Північна виправна колонія (№90)» наявний обов`язок проведення 30.04.2022р. повного розрахунку з ОСОБА_1 у  зв`язку з його звільненням.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виплатив позивачу на дату його звільнення всіх належних до виплати сум, навіть тих, право ОСОБА_1 на які встановлено наказом від 20.04.2022р. №55/ОС.
А відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправною бездіяльності ДУ «Північна виправна колонія (№90)» стосовно не виконання своїх обов`язків щодо виплати при звільненні всіх сум, що належать ОСОБА_1 , та проведення повного розрахунку на вимогу ч.1 ст.47 та ч.1 ст.116 КЗпП України.
Апелянт стверджує, що в його діях відсутня протиправна бездіяльність щодо проведення розрахунку з позивачем, посилаючись на: відсутність кошторисних асигнувань на виплату компенсаційних виплат при звільненні персоналу у квітні 2022 року; призупинення  з травня 2022 року ГУ ДКС України в Херсонській області проведення платежів  по розпорядникам бюджетних коштів, які перебувають у тимчасовій окупації на підставі листа Херсонської ОВА від 10.05.2022р.; введення простою у Установі від 14.05.2022р. до закінчення дії воєнного стану; передачу повноважень розпорядника бюджетних коштів в частині проведення розрахунково-касових операцій з оплати праці за травень 2022 року ДУ «Кропивницька виправна колонія (№6)».
Колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи апелянта, оскільки обов`язок здійснення повного розрахунку з ОСОБА_1 виник у ДУ «Північна виправна колонія (№90)» 30.04.2022р., тобто до виникнення обставин, наявністю яких апелянт обґрунтовує правомірність своїх дій.
Більше того, посилаючись на відсутність кошторисних асигнувань на виплату компенсаційних виплат при звільненні та призупинення з травня 2022 року ГУ ДКС України в Херсонській області проведення платежів  по розпорядникам бюджетних коштів, які перебувають у тимчасовій окупації, ДУ «Північна виправна колонія (№90)» не заперечує факт виплати 05.05.2022р. на користь ОСОБА_1 частини компенсації за невикористані відпустки.
Ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанцій відповідач не надав жодного доказу щодо здійснення Установою заходів  щодо погодження виділення додаткових асигнувань для проведення компенсаційних виплат її працівниками, на що апелянт посилається в своїй апеляційній скарзі. 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з метою визначення порядку та умов виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018р.  №925/5 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі – Порядок №925/5)
У відповідності до п.1-3 глави 14 розділу II Порядку №925/5 особам рядового і начальницького складу один раз на рік надається допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Виплата допомоги для оздоровлення особам рядового і начальницького складу здійснюється на підставі наказу органу або установи, а начальникам цих органів або установ - згідно із пунктом 24 розділу I цього Порядку.
Зазначені рапорти попередньо погоджуються фінансовою службою відповідного органу або установи.
При зверненні з даним позовом до суду ОСОБА_1 стверджує, що ним був поданий рапорт на отримання допомоги для оздоровлення 17.02.2022р. перед тим, як піти у відпустку 21.02.2022р., з якої його було відкликано 24.02.2022р. внаслідок воєнної агресії з боку російської федерації. Однак, ДУ «Північна виправна колонія (№90)» не виплатила на його користь допомогу на оздоровлення у 2022 році.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що на дату звільнення позивача зі служби наказ про виплату такої грошової допомоги по Установі не видавався, а тому підстави для її стягнення відсутні.
Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки, як вже зазначалося, листом від 03.01.2023р. ДУ «Північна виправна колонія (№90)» повідомила ОСОБА_1 про неможливість перевірити правильність та повноту розрахунку з ним при звільненні враховуючи відсутність первинної бухгалтерської документації, особових справ персоналу Установи, наказів по особовому складу тощо. 
Таким чином, посилання апелянта про не видання наказу про виплату ОСОБА_1 допомоги для оздоровлення за 2022 рік суперечать його же посиланням на втрату первинної документації Установи та неможливість перевірки повноти проведених з позивачем розрахунків при звільненні.
Надання відповідної допомоги один раз на рік передбачено п.1 глави 14 розділу II Порядку №925/5. Винятки передбачено п.7 глави 14 розділу II Порядку №925/5 лише для осіб рядового і начальницького складу, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавством випадках - до шести років.
Колегія суддів зазначає, що виплата допомоги на оздоровлення не входить в компенсаційні виплати при звільненні, але це є заборгованість Установи перед ОСОБА_1 , яка повинна бути виплачена при його звільненні. 
Щодо задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення додаткової винагороди, встановленої постановою КМУ №168 від 28.02.2022р., за березень-квітень 2022 року колегія суддів виходить з наступного.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022р. №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022р. №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в пункті 1 якої зі змінами внесеними постановою КМУ №350 від 22.03.2022р., установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми єПідтримка, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Таким чином, приписами Постанови №168 передбачено щомісячне нарахування додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка».
Лише 01.07.2022р. постановою Кабінету Міністрів України №754 внесено зміни до пункту 1 Постанови №168, зокрема, в абзаці 1 після слова «щомісячно» доповнено словами «(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)».
Постанова Кабінету Міністрів України від 01.07.2022р. №754, відповідно до пункту 2 набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01.06.2022р.
Згідно з розпорядження КМУ №204 від 06.03.2022р. «Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми «єПідтримка» Херсонська область включена до цього переліку територій.
Апелянт зазначає, що позивачем не надано доказів виконання його посадових обов`язків у період окупації території Херсонської області та м. Херсон з 24.02.2022р. до моменту його звільнення з посади 30.04.2022р., а сам факт наявності трудових відносин з Установою не є підставою набуття права на отримання додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168.
Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта, оскільки у постанові від 28.02.2022 №168, зі змінами внесеними постановою КМУ №350 від 22.03.2022р., відсутнє посилання на наявність умов щодо виконання посадових обов`язків, а умовою призначення додаткової винагороди в розмірі 30 000 гривень щомісячно є, зокрема, несення служби.
Наказом ДУ «Північна виправна колонія (№90)» від 20.04.2022р. №55/ОС «Про особовий склад» відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» позивача звільнено з 30 квітня 2022 року, без жодних зауважень щодо невиконання до цього часу ним своїх посадових обов`язків та не несення  служби.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач повинен був отримувати щомісячну додаткову виплату в розмірі 30 000,00 грн. у березні-квітні 2022 року.
З приводу дотримання позивачем строків звернення до суду з вимогою про стягнення додаткової грошової допомоги, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022р. №168, то колегія зазначає, що оскільки наказ про звільнення прийнято до внесення змін до ч.2 ст.233 КЗпП України (01.07.2022р.) у спірних правовідносинах слід керуватися первинною редакцією відповідної статті, що передбачає звернення працівника до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до ст.117 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Верховний Суд у постановах від 21 квітня 2021 року в справі №360/3574/19, від 21 липня 2021 року в справі №340/996/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20, від 18 листопада 2021 року в справі №600/1071/20-а та інших акцентував увагу на тому, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 несвоєчасно виплачено належну йому до виплати частину компенсації за невикористаної відпустки, не виплачено решту частини компенсації за невикористану відпустку та одноразову грошову допомогу, тобто суми, відносно яких не був спір між сторонами на час розгляду цієї справи.
Вина відповідача у невиплаті позивачеві належних при звільненні сум є доведеною у межах цієї справи.
При задоволенні позовної вимоги про стягнення/нарахування основної суми, яку не було сплачено працівникові під час звільнення, одночасно наявні підстави і для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення основної суми.
Відповідна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 11 серпня 2021 року в справі №640/9375/20, від 18 листопада 2021 року в справі №600/1071/20-а, від 2 грудня 2021 року в справі №120/1873/19-а, від 2 лютого 2023 року у справі №826/1575/17, від 08 червня 2023 року у справі №580/1267/21.
У зв`язку з цим колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта про передчасність заявленої позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 сформулювала висновок, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції, на виконання положень ч.5 ст.242 КАС України, врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зокрема, суд зазначив, що з урахуванням того, що дійсно були наявні фактичні обставини, зумовлені із веденням воєнного стану, які перешкоджали відповідачу здійснити вчасно повний розрахунок із позивачем, достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені буде сума 45789,45 грн., що дорівнює половині розміру заявленої до стягнення позивачем суми.
Колегія суддів не вбачає підстав для висновку про не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні спору в цій частині. 
На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ДУ «Північна виправна колонія (№90)» висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції від 05.06.2023р. колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -          

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України
                                                            Повний текст судового рішення виготовлений 18 вересня 2023 року.

Головуючий:                                                                                                                     І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук