ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5275/23 Справа № 201/9765/22 	  	   Суддя у 1-й інстанції -  Антонюк О.А. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2023 року по справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики, коштів та судових витрат. 
Позов мотивовано тим, що відповідач взяв в неї в борг кошти в сумі 61 000 доларів США, про що було укладено між ними договір позики у простій письмовій формі у вигляді розписки від 19 вересня 2017 року, і відповідач отримав від позивача ці кошти з обов`язком повернути суму боргу до 08 вересня 2021 року після вимоги позивача. З іншим відповідачем було укладено договір поруки. Вимога позивача про повернення боргу була в 2021 року, строк повернення грошових коштів в указаній сумі згідно розписки та вимоги закінчився, але ці кошти відповідач не повернув. 
Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив його права та інтереси, а тому просив стягнути з ОСОБА_1  на користь позивача вказані грошові кошти за мінусом сплачено поручителем суми, а також стягнути і суму судового збору. Гроші в борг отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач нічого не відповів. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач просив стягнути з відповідача вказаний борг з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2023 року позов задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 19 вересня 2017 року в сумі 56 000 доларів США (еквівалентно 2 047 841 грн. 60 коп.); три відсотки річних від боргу за договором позики від 19 вересня 2017 року за період з 08 вересня 2021 року по 20 жовтня 2022 року в сумі 2 045.59 доларів США, що еквівалентно 74 804 грн. 36 коп.; вирішено питання стосовно розподілу судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що неправомірними діями відповідача, пов`язаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача). 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що 19 вересня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений договір позики, відповідно якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 61 000 доларів США. Строк повернення вказаних грошових коштів до 08 вересня 2021 року.
В забезпечення виконання зобов`язань по вказаному договору позики між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 19 лютого 2019 року було укладено договір поруки, згідно умов якого ця відповідачка взяла на себе зобов`язання відповідати по борговим зобов`язанням ОСОБА_1 (у межах 5000 доларів США) та разом з ним нести солідарну відповідальність перед позивачем у межах цих зобов`язань. 
Вказані кошти відповідачем в добровільному порядку та на вимогу позивача в повному обсязі в зазначені терміни не повернуті.
В порушення закону та умов укладеного договору відповідачі свої зобов`язання за вказаним договором позики належним чином не виконали, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. На вимогу позивача на протязі 2021-2022 років повернути суму боргу відповідач відповів відмовою, сума боргу залишилася не повернутою, хоча термін повернення коштів сторони встановили конкретний, письмова вимога позивача була, але борг відповідач на вимогу позивача і в зазначений термін не повернув. 
Відповідачка ОСОБА_4 вже під час перебування спору в суді першої інстанці в добровільному порядку погасила свою суму заборгованості в межах зобов`язання за договором поруки в сумі 5 000 доларів США, отже свої зобов`язання перед позивачем виконала.
Задовольняючи позовні вимоги,  суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що неправомірними діями відповідача, пов`язаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача). Крім цього, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних від суми 61 000 доларів США за період із 08 вересня 2021 року по 20 жовтня 2022 року становить 2045.59 доларів США з розрахунку 115 - кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання у 2021, 293 - кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання у 2022 році. Офіційний курс гривні до долару США згідно даних Національного банку України станом на час подання позову становив за 1 долар США 36.5686 грн.. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Пунктом першим частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За правилами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Положення статті 545 ЦК України визначають порядок підтвердження виконання зобов`язання. Так прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду від 04 липня
2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року в справі
№ 373/2054/16-ц та у справі № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.
Доводи апеляційної скарги про те, що договір позики між сторонами не укладався, адже письмовий договір в матеріалах справи відсутній, відповідач грошових коштів на суму 61000 доларів США від позивача не отримував, боргову розписку не видавав та не підписував, колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи наявна розписка, відповідно до якої ОСОБА_1  отримав у борг грошові кошти, щодо справжності даної розписки клопотань про проведення експертизи останнім заявлено не було. Відповідач на спростування заявлених позовних вимог не дав жодного допустимого доказу, а тому вказані твердження апелянта є лише його припущеннями, тоді як законне та обґрунтоване рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. 
Доводи апеляційної скарги про те, що договір поруки є фіктивним, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки позову щодо визнання цього договору фіктивним ОСОБА_1 подано до суду не було.
Посилання апелянта на непідсудність даної справи Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська, оскільки його зареєстроване місце проживання є АДРЕСА_1 , а отже справа повинна була розглядатись у Буринському районному суді Сумської області, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки на момент відкриття провадження відповідачка ОСОБА_4 зареєстрована у м. Дніпро, за адресою АДРЕСА_2 , що знаходиться в Соборному районі м. Дніпро..
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко